Första Kiss: (från vänster) Ace Frehley, Paul Stanley, Peter Criss och Gene Simmons

classicrockmagazine.com

"Vi såg ut som fyra killar i drag. Gene såg ut som en transvestit, Paul såg ut som en hora och Ace såg ut som Shirley MacLaine..." Ord: Ken Sharp

tom hill/getty

Onder den 30 januari 1973 gav Kiss sin första konsert på ett sjaskigt hål i väggen i Queens, New York som hette Coventry. Biljetterna kostade några dollar och de hade tur om några få personer dök upp. Inne på den här skrangliga klubben vaknade Kiss till liv på scenen. Deras uppdrag var enkelt - de ville erövra världen. År 2008, på 35-årsdagen av denna betydelsefulla kväll, Classic Rock tillbaka på 1973, det historiska första året i Kisstory..
Sångaren Paul Stanley och basisten Gene Simmons reste sig ur Wicked Lesters aska och formulerade idéer för en grupp som skulle kombinera de musikaliska musklerna hos Slade, Humble Pie och The Who med teatraliteten hos Alice Cooper och The Crazy World of Arthur Brown. Genom att sätta in en "Musicians Wanted"-annons i 31 augusti 1972-utgåvan av Rolling Stone magazine ("EXPD. ROCK & roll drummer looking for orig. grp. doing soft & hard music"), var trummisen Peter Criss den förste som anslöt sig.
PETER CRISS: Gene ringde mig när jag hade en vild fest hemma hos mig och drack Mateus-vin, och han gav mig hela det här tjatet: "Klär jag mig bra? Är mitt hår långt?" Jag hade de nyaste sammetarna och satinerna eftersom jag just hade kommit tillbaka från min smekmånad i England och Spanien. Så jag gick ner till Electric Lady Studios.jag hade på mig en av mina coolaste outfits, guldfärgade satinbyxor och turkosa stövlar - jag såg ut som Jimi Hendrix bror. Jag gick förbi två killar som lutade sig mot en bil i sina mod-skjortor.jag gav dem inte ens en andra titt. Jag gick in och frågade efter en Gene Simmons och Paul Stanley, och killen sa att de väntade utanför. Jag tittade ut genom fönstret och tänkte: "Nej, det kan inte vara de!" De här killarna frågade mig om jag var vild i kläderna De såg ut som lodisar.
PAUL STANLEY: Peter bad oss att komma och se honom spela med ett band han spelade med på King's Lounge. Han hade verkligen känslan av att han spelade på Madison Square Garden snarare än på en liten sylta i Brooklyn. Jag är inte säker på att Peter från början var vad vi letade efter när det gäller stil. Men vi anpassade vårt skrivande och vårt ljud för att fungera mer med hans stil.
LYDIA CRISS: Peter, Gene och Paul träffades som en trio hösten 1972. De repeterade i några månader innan de hittade Ace.
BOBBY McADAMS: De repeterade på ett loft på 10 East 23rd Street ovanför en bar som hette Live Bait.
PAUL STANLEY: Vi repeterade hela tiden. Vi ville ha en viss nivå av skicklighet innan vi spelade för en betalande publik.
BOBBY McADAMS: En dag i december -72 tog jag med mig Village Voice till Ace hus och lämnade den där. Han såg en annons i den om ett band som sökte en gitarrist med scennärvaro.
PETER CRISS: Vi måste ha provspelat för närmare 60 killar.
ACE FREHLEY: Min mamma körde mig till auditionen med min 50 watts Marshall-förstärkare i familjens stora Cadillac. Jag hade så bråttom att jag råkade ta på mig en orange och en röd sneaker. Innan jag gick upp på övervåningen drack jag snabbt två burkar öl för att slappna av.
BOBBY McADAMS: Han gick in, snubblade och snubblade. Han var en riktig klumpeduns. De trodde att han var ett missfoster. Han såg väldigt konstig ut.
GENE SIMMONS: Paul och jag tittade på evarandra när vi spelade Deuce och Ace började spela solo. Vi hörde äntligen ljudet.
ACE FREHLEY Vi jammade några låtar till och sen sa de: "Vi gillar verkligen ditt sätt att spela. Vi ringer dig."
PAUL STANLEY: Ace hörde hemma i bandet. Han var den saknade biten, den saknade länken. Jag minns att det var ett avgörande ögonblick. Musikaliskt var det en mycket kompatibel men ändå brännbar mix.
ACE FREHLEY: Det enda som gjorde mig förbannad var annonsen i Village Voice där det stod "gitarrist sökes till band med skivkontrakt". Det visade sig att det inte fanns något inspelningskontrakt. Men jag kände att killarna var lika seriösa som jag när det gällde att sätta ihop en teatralisk rockgrupp och jag gillade musiken.
I december '73 hade den ursprungliga uppställningen av Kiss stelnat. Men i början var Kiss mer Clark Kent än serietidningssuperhjältar, ännu inte helt förvandlade till det världsomspännande band vi känner till idag. Det skulle ta månader av försök och misstag innan Stålmannen var redo att gå ut ur den där telefonkiosken.
PETER CRISS: Vi kopierade en massa saker. Många av våra idéer, konsten i det vi gjorde, kom från The Beatles, Alice Cooper, The New York Dolls. Vi gick och såg en Alice Cooper-konsert och jag glömmer det aldrig. Gene och jag tittade på varandra och sa: "Den här killen är riktigt bra!" Vi kom tillbaka till vårt loft och sa: "Tänk om det fanns fyra Alice Cooper?" Vi tyckte att idén var ganska het, och vi blev de karaktärer vi är idag.
GENE SIMMONS: När vi först lekte med tanken på smink gick det väldigt fort. Paul och jag köpte två tvåmetersspeglar för 15 dollar. När vi lutade dem mot väggen böjdes de en aning. När vi tittade på våra ansikten i spegeln såg vi ut som i ett freakhus. Vi hade ännu inte satt på oss det vita ansiktet, utom jag. Jag kastade mig in i det hela vägen. Det var kathartiskt. För resten av killarna var det som: "Nu klär vi ut oss och spelar i ett band."
Den 30 januari 1973 gjorde Kiss sin första spelning någonsin på Coventry i Queens, New York.
PAUL SUB: Coventry öppnade i början av 70-talet. Det låg på Queens Boulevard och 47th Street i Queens Queens. Jag döpte om den till Coventry efter en stad i England.
PAUL STANLEY: När vi spelade på Coventry hette det Popcorn, och de försökte ändra sin image. Det var ett perfekt förhållande eftersom vi förde in en viss New York-kredibilitet på klubben så att andra band började komma över vattnet och spela där också. Flera år senare fick jag reda på att den stora långa killen som tittade på oss där bak med glasögonen på sig var Joey Ramone.
JOEY RAMONE: Jag var på deras första spelning någonsin. Kiss och The Ramones växte båda upp i Queens. På den tiden tror jag att de var det mest högljudda band jag någonsin hört. De var roliga och hade fantastiska låtar. Jag såg dem när de först började och de hade bara torr-is. Det här var långt innan deras image och show kom samman.
GENE SIMMONS: Paul gjorde konstverket för våra konsertannonser och placerade dem i Village Voice.
PAUL STANLEY: En av våra tidiga annonser hade en teckning som jag gjorde av en naken flicka. Jag visste att om något skulle få någons uppmärksamhet så skulle det vara en naken flicka. Sex säljer alltid - oavsett om det handlar om rock'n'roll eller tandkräm. Det var väldigt roligt eftersom Village Voiceden progressiva tidningen i New York, tvingade mig att sätta på flickan en baddräkt. Den gick en gång med den nakna flickan och andra gången blev den maskerad.
GENE SIMMONS:  Jag var alltid skitstöveln som bestämde mig för att lyfta luren och störa folk och få oss dit vi ville.
På väg till jobbet brukade jag gå förbi en klubb i Queens. Jag ringde upp chefen och började sälja. Jag sa: "Vi har ett band som heter Wicked Lester. Du borde boka oss för vi är fantastiska." Så han gick med på att boka oss tre kvällar mitt i veckan när ingen gick dit. Den första kvällen bytte vi namn på bandet från Wicked Lester till Kiss.
ACE FREHLEY: Jag ville kalla gruppen Fuck, men Paul tyckte att Kiss passade bättre för pressen och vi gick med på det. Jag kom på idén till Kiss-logotypen med en tuschpenna. Paul putsade upp mina teckningar med en rapidographpenna - han har alltid haft stadigare händer.
PAUL STANLEY: Ace kom med den första designen av logotypen, det var en bra idé men det var inte en helt genomförd design så jag gjorde om den till något som mer liknade ett bilemblem.
GENE SIMMONS: En av Aces vänner tog fotot [på s. 58] i trappan till vårt loft på 10 East 23rd Street. De tidiga bilderna av oss hade inte Kiss-sminket på. Det ser ut som om jag har silverfärgat hår på fotot men det var grå färgspray. Vi visste inte vilka vi var på den tiden men vi visste att vi hade musikaliska kvaliteter. På fotot såg vi ut som ett glitterband från New York. Alla putade med läpparna och gjorde så där: "Titta på mig, jag är varken straight eller gay." Den androgyna grejen. Vi blåste upp fotot till en affisch som var ungefär en meter hög och som sattes upp i klubbens fönster.
PETER CRISS: Vi såg ut som fyra killar i drag. Gene såg ut som en transvestit, Paul såg ut som en hora och Ace såg ut som Shirley MacLaine.
PAUL STANLEY: Sminkningen var alltid i stort sett densamma, men det jag hade på ögat förändrades hela tiden.
ACE FREHLEY: Folk vet inte att jag designade Pauls smink. Pauls originalsminkning var en cirkel runt ögat. Jag sa: "Varför gör du inte en stjärna istället för det där, det ser efterblivet ut."
GENE SIMMONS: Den kvällen på Coventry hade jag på mig en sjömanskostym för första gången.
ACE FREHLEY: Jag började skratta häromdagen för jag såg ett gammalt foto från den tiden och Gene hade på sig en skjorta med en silverfärgad dödskalle och jag hade på mig en skjorta med silverfärgade vingar och jag insåg att min mamma hade sytt båda skjortorna för hand.
PAUL SUB: Ingen kände till Kiss på den tiden, de hade inga fans.
PETER CRISS: Ingen var där. Det var en mardröm. Vi dödade oss själva för sex personer.
GENE SIMMONS: Vi spelade tisdag, onsdag och torsdag och fick 30 dollar.
LYDIA CRISS: De enda som dök upp på den första Coventry-spelningen var jag, Jan Walsh, som var Genes flickvän vid den tiden, och hennes vän plus road crew - Eddie Solan, Joey Criscuola, Peters bror, och Bobby McAdams - och de som arbetade på klubben.
LEW LINET: Coventry var en toalett. De där spelningarna var hemska. Ingen gillade dem, ingen klappade.
LYDIA CRISS: Trots att det inte var någon där blev de inte avskräckta. Bandet tjänade 30 dollar den kvällen men alla pengar gick till road crew.
I mars 1973 gick bandet in i Electric Lady Studios i New York City och spelade in en demo med fem låtar med producenten Eddie Kramer, känd från Jimi Hendrix och Led Zeppelin.
PAUL STANLEY: Studion var skyldig Gene och mig lite pengar och vi sa: "Ge oss lite tid i studion och låt Eddie Kramer producera vår demo."
EDDIE KRAMER: Vi spelade in den i Studio B, som är en mycket liten studio. Vi gjorde det väldigt snabbt, på bara ett par dagar. Än i dag tycker Gene, Paul och Ace att det är något av det bästa de någonsin har gjort. Demot har fem låtar - Deuce, Cold Gin, Strutter, Watching You och  Black Diamond.
ACE FREHLEY: Originaldemon är mycket mer avslappnad än det riktiga albumet.
Den 10 augusti 1973 gick TV-veteranen Bill Aucoin in i Crystal Room på Hotel Diplomat och såg Kiss uppträda för allra första gången.
BILL AUCOIN: Kiss skickade lappar till mig varje vecka där det stod: "Vill du komma och se oss?" och så följde det med ett handmålat passerkort till Hotel Diplomat. Deras show var inte så avancerad vid den tidpunkten, men jag älskade den. De hade de röda fyrarna, ett par förstärkare. De hade jeans på sig, ingen hade råd med läder. Showen var bara en ganska vanlig rock'n'roll-show förutom att de hade spontanitet.
GENE SIMMONS: När vi kom av scenen efter vårt Diplomat-framträdande, trängde Bill in mig i ett hörn. Jag hade fortfarande sminket på mig. Så fort jag såg honom gjorde jag tecken åt en tjej som jag hade sett kvällen innan. Hon var mycket sexigt klädd och kom och satte sig i mitt knä. Medan han pratade med mig studsade jag henne på mitt ben så att han skulle tänka: "Herregud, det är något på gång!" Han var mycket lockad av oss och det var han som föreslog att han skulle ta hand om oss.
BILL AUCOIN: Killen som följde med mig för att se Diplomat-showen trodde att jag var galen. Han sa: "Du har flippat ur, du kommer inte att göra det här!"
PETER CRISS: Bill Aucoin var som vår Brian Epstein. Han var en kraft. Han var väldigt smart, klädde sig oklanderligt och hade ett fantastiskt sätt att vara med människor.
Med Bill Aucoin ombord som manager fortsatte Kiss att finjustera sin scenshow och sina kostymer.
BILL AUCOIN: Kiss ville vara annorlunda så de började spela på vad de älskade i sina egna liv. Ace älskade rymden, Gene älskade skräckfilmer, Paul ville alltid bli rockstjärna och Peter älskade katter.
GENE SIMMONS: På scenen gjorde vi en hel del ménage à tre typ av grejer.  Jag sträckte ut ett ben och Ace liksom lindade sig runt mitt ben och Paul ställde sig bakom Ace och vi rörde oss alla fram och tillbaka. När vi gjorde Firehouse, Hade Paul en hink full med konfetti med texten "Water - In Case Of Fire" på. Och i slutet av låten tog han hinken och kastade den i publiken och alla sa: "Oooh!" Men det var ingen eldsprutning eller pyroteknik. Bara en massa gungande, en massa hoppande upp och ner.
BILL AUCOIN: Gene hade den här "jag gör vad som helst"-attityden. Jag hade inte planerat att Gene skulle göra eldsprutningen. Ursprungligen hade jag Paul i åtanke för att göra det.
GENE SIMMONS: Bill Aucoin sa, "En av er killar borde andas eld. Vem vill inte göra det?" Och alla räckte upp handen. Det var en negativ fråga och jag glömde att räcka upp handen så jag var fast.
JOYCE BIAWITZ: Vi anlitade en trollkarl som hette Presto som kom till mitt nymålade vita kontor för att lära dem att spotta eld. Första gången Gene andades eld blåste han så hårt att han brände alla mina vita väggar svarta och jag var tvungen att ringa målaren tillbaka.
Managern Bill Aucoin höll ett stort löfte och fixade Kiss det där eftertraktade skivkontraktet.
BILL AUCOIN:  Jag sa till Kiss att jag skulle skaffa dem ett skivkontrakt och att de skulle ge mig 30 dagar att göra det. Kenny Kerner och Richie Wise [producenter, Kiss debut] hörde bandet och sa till Neil [Bogart, då chef för Buddah Records]: "Kom igen Neil, signa dem."
KENNY KERNER: Jag brukade gå till Neils kontor en eller två gånger i veckan och hämta en låda med band som kommit med posten och ta med dem hem. I en av lådorna fanns ett demoband från Kiss med ett svartvitt foto. Det såg ut som någon slags sminkad kabuki-akt. Jag fick direkt en idé om vad de försökte göra. Bandet var fantastiskt. Det hade Deuce och Strutter på det. Det här var en fredag. På måndag morgon tog jag bandet och bilden till Neil och sa: "Det här är ett bra band, vi borde signa dem." Han sa: "Jag kan inte signa dem till Buddah, men jag startar ett nytt bolag som heter Casablanca." Han lyssnade på bandet och nästa dag sa han: "Du har rätt. Vi ska skriva kontrakt med dem som första akt på Casablanca."
BILL AUCOIN: Neil hade just haft stor framgång med att leda en rad hitsinglar för Buddah Records. Warner Brothers gav Neil pengarna för att starta sitt eget skivbolag - Casablanca Records. De var pengarna och distributören bakom Casablanca.
KENNY KERNER: En kväll gick Bill, jag, Joyce [Aucoins affärspartner], Richie [Wise], Neil, Bucky Rheingold, Larry Harris, Kama Sutras/Casablancas promotionpersonal, in i en liten replokal som hette Le Tang Studios. Rummet var lika stort som en skokartong - från baksidan av scenen till ytterdörren var det inte mer än 10 meter. Gruppen kom in och de såg ut att vara 3,5 meter långa. De hade platåskor som måste vara en meter höga och scenen var ungefär en meter från marken så de såg ut som skyskrapor. De hade alla svarta kläder och deras ansikten var målade. Gene hade tungan rätt i mun. De kom in på ett så demoniskt sätt - särskilt Gene såg verkligen demonisk ut - att jag var skiträdd. Jag kunde se barn bli helt galna i det här.
SEAN DELANEY: De avslutade den första låten och inga applåder. Gene går ner till Neil Bogart, tar tag i båda hans händer och får honom att klappa... Neil började applådera för att han var livrädd. Då sa jag till mig själv: "Jag vill vara med om det här." För det är den sortens stake man måste ha för att göra något.
JOYCE BOGART: Efter showen träffades Bill, Neil och jag i ett litet rum. Vi stod i en liten cirkel, gruppen i full kostym och smink när Neil berättade för Kiss att han ville att de skulle bli hans första signering för Casablanca. När han avslutade sitt tal om deras framtid och sa att han tyckte att de var stjärnor, föll Peter Criss ihop. Han bara föll av sina höga klackar och landade med stor kraft på sin bakdel. Vi vrålade allihop, inklusive Peter. Man kan säga att det förseglade affären.
Kiss skrev kontrakt med Casablanca och gick in i Bell Studios i november -73 för att spela in sin debut-LP under ledning av Kenny Kerner och Richie Wise.
RICHIE WISE: Det första Kiss-albumet tog sex dagar att spela in och sju dagar att mixa. Vi klippte tre grundspår på en dag - trummor, bas och två rytmgitarrer. Ace överdubblade sina solon. De sista tre dagarna av inspelningen ägnade vi åt sången.
ACE FREHLEY: Det var första gången jag gjorde ett riktigt album. Vi kunde de här låtarna utan och innan. Det var en av våra bästa skivor eftersom den hade den där spontaniteten och det där tuffa soundet. Vi var alla väldigt hungriga vid den tidpunkten i våra liv.
PAUL STANLEY: Inspelningen av det första albumet var kulmen på allt jag hade arbetat för. Det var spännande eftersom vi gjorde ett album, men jag tyckte tidigt att soundet inte motsvarade det jag ville att det skulle vara. Jag tror inte att det är ett album som låter konkurrenskraftigt i förhållande till våra samtida vid den tidpunkten. Det blev en bekant historia varje gång vi gick in i studion.
GENE SIMMONS: Inspelningsprocessen var enkel, direkt, men ibland kände vi oss besvikna över att producentteamet Kerner och Wise inte fick ett bättre grepp om vårt sound. Kramer förstod det bättre.
PAUL STANLEY: Som en samling låtar står sig det första Kiss-albumet helt och hållet. Musikaliskt är det tidlöst. De låtarna låter lika aktuella som allt annat.
GENE SIMMONS: Vi hade kul och vi tjänade faktiskt 75 dollar per vecka! Vi behövde inte arbeta för att försörja oss längre och vi trodde att vi hade lyckats.
Den 21 och 22 december 1973 återvände Kiss för att spela två sista shower i Coventry innan de gav sig ut på sin första turné.
GENE SIMMONS: När vi spelade där i december var det kanske 80 till 100 personer. Men det var en speciell spänning i bandet eftersom vi hade just skrivit på för Casablanca. För allt vi visste var att vi var på väg att bli stora stjärnor. I början drömmer man stora drömmar. Det skulle bli sista gången vi spelade på en klubb i New York. Vi hade fulla utstyrslar, vi hade kandelabern.
Kiss avslutade året med stil och den 31 december 1973 fick de sitt största gig hittills med en spelning på New Yorks Academy of Music. Men först var de tvungna att ta itu med Warners..
BILL AUCOIN: I slutet av 1973 ringde Warner Brothers Neil och sa: "Kan du be Kiss att ta bort sminket, vi tror inte på det." Vid den tidpunkten började Alice Coopers skivor sälja sämre och hans smink var inte alls lika extravagant som Kiss, så jag antar att det skrämde bort dem. Neil ringde mig och sa: "Jag vet att det här blir svårt, Bill, men kan du fråga bandet om de vill ta av sig sminket?"  Jag gick till omklädningsrummet och ställde frågan. De såg riktigt förundrade ut och frågade vad jag tyckte. Jag sa att vi skulle hålla fast vid sminket och de höll med helhjärtat. Jag ringde Neil och sa: "Säg till Warners att sminket ska vara kvar."
GENE SIMMONS: Vi sa: "Allt eller inget. Du får sminket och bandet eller ingenting."
BILL AUCOIN: Sanningen var att Warner Brothers hatade Kiss och tyckte att gruppen var en katastrof. De skickade ett memo runt Warners att inte arbeta med skivan. Eftersom Neil kände så många människor på Warners gav någon honom memot. Han gick in med öppna armar och sa: "Hur kan ni gå emot mig? Vi har precis startat ett nytt bolag och det här är min första skiva, jag kan inte jobba på det här sättet." De erkände för honom att de skickat PM:et och stannade motvilligt kvar ombord.
PETER CRISS: Första gången jag verkligen kände mig som en stjärna var på den där Academy of Music-showen. Jag tänkte: "Jag vet inte om vi kommer att klara det. Vi kommer ingenstans." På den tiden åkte vi runt i mjölkbilar och slitna stationsvagnar. Plötsligt kom en Mercedes och jag tänkte: "Wow, det här är coolt! Så här måste de stora killarna känna sig." Vi ville göra en storslagen entré till giget, men ingen var där när vi kom!
GENE SIMMONS: Första gången Kiss blev stora öppnade vi en fyrarummare på Academy of Music. Det var Teenage Lust, Kiss, Iggy Pop och Blue Öyster Cult. Utan att låta alltför storvulna straffade vi dem hårt och vi visste att vi hade kommit fram.
PAUL STANLEY: Vi hade spelat på klubbar och nu spelade vi på en plats med 4.800 platser. jag tyckte att scenen var enorm och att publiken var enorm. Jag minns att jag slog sönder knäppena på mina byxor och var rädd att jag skulle tappa byxorna om jag inte höll gitarren pressad mot dem. Det hände en del missöden den kvällen. Den här magikern hade kommit på en idé där Gene skulle tända blixtpapper, som hade blixtpulver inuti sig, kasta upp det i luften över publiken och det skulle bli en eldstöt och sedan en explosion. Men Genes sikte var inte så bra som man hade hoppats. Han slängde den i princip i ansiktet på en kille och den exploderade. Men killen kom backstage och var tack och lov ett stort fan. Genom blåsorna i ansiktet sa han: "Ni är grymma!" Vi kunde ha hamnat i en massa trubbel..
Genes hår fattade också eld den kvällen. Det var tidigt och ingen insåg att om man sprejar hårspray i håret så badar man i princip håret i brandfarlig vätska..
I februari -74 släpptes Kiss självbetitlade debutalbum. Två studioalbum följde snabbt, Hetare än helvetet och Dressed To Killmen det var inte förrän deras dubbel-live set, Kiss Alive! stormade skivaffärerna i september '75 blev bandet ett känt namn. Med en succéskiva och utsålda konserter över hela landet hade Kiss lyckats med det omöjliga och äntligen slagit igenom på allvar.
PAUL STANLEY: Vi var förberedda för framgång men det skulle ta lite tid tid. Jag minns att jag blev körd till flygplatsen förvår första turné av mamma och pappa. Jag tror att våra föräldrar trodde att de skulle skicka oss till sommarläger när de egentligen skickade oss till ett horhus..
ACE FREHLEY: På den tiden hade vi alla mycket roligt tillsammans.jag trodde aldrig i livet att det skulle bli som det är idag. Vi var alla framgångsdrivna, men i vilket syfte skulle jag få reda på först långt senare på vägen.
Ångrar du något? Ja, jag har några, för få för att nämna. Sinatra säger det bäst..

Besättning av karaktärer
(i bokstavsordning)
BILL AUCOIN  Kiss manager, 1973-1982
JOYCE BIAWITZ  kiss co-manager, 1973-82
LYDIA CRISS  peters dåvarande hustru
PETER CRISS  trummis, Kiss
SEAN DELANEY  kiss road manager/koreograf
ACE FREHLEY  gitarrist, Kiss
KENNY KERNER  medproducent, Kiss debut
EDDIE KRAMER  kiss demoproducent
LEW LINET  kiss första manager
BOBBY MCADAMS  kiss roadie
JOEY RAMONE  sångare, The Ramones
GENE SIMMONS  basist, Kiss
PAUL STANLEY  sångare, Kiss
PAUL SUB ägare, Coventry Club
RICHIE WISE  medproducent, Kiss debut

➻

Parkliv: bandet möter sin publik i New York.

"Jag ville kalla gruppen F**k, men Paul tyckte att Kiss var bättre..."

Paul och Gene: de giftfria tvillingarna.

getty x2

Estee mer högljudd: Paul applicerar smockan backstage 1974.

Regnbågsbarn: Gene i början av 1974.

"Gene andades eld och brände upp väggarna på mitt kontor..."

Mötley Crüe: det nya, kraftigt sminkade, MTV-vänliga ansiktet utåt för metal.

liten

Huvudfåran

Metall kunde inte stanna under jorden länge...

Ord: Philip Wilding

Det fanns ett ögonblick i mitten och slutet av 80-talet då man inte kunde slå på MTV utan att bombarderas med någon i spandex- eller läderbyxor som gurglade in i kameran och tryckte ner sin gitarr genom linsen, innan man snabbt klippte till en ung kvinna, vanligtvis i byxor, som girade mot en stolpe, en förstärkarstack eller den gurglande musikern. Det var 80-tal och metal styrde världen, etermedierna och de kokainstinna videodirektörernas hjärnor.
Metal hade kommit långt sedan Sabbaths och Steppenwolfs dagar. NWOBHM hade slagit igenom stort samtidigt som de höll sig trogna sina rötter och nu hade de som hade överlevt spolats upp på den strand av dekadens och fördärv som (kortvarigt) kallades den musikaliska mainstream.
Du kan skylla på NWOBHM, du kan nästan säkert skylla på Van Halen. VH exploderade samtidigt som punken och i mitten av 80-talet hade de smält samman till en mytisk juggernaut av spektakel och bombasm som kännetecknades av deras storslagna videor, sångaren Diamond Daves oförmåga att knäppa skjortan eller hålla käften och det faktum att de tenderade att spela utanför USA mindre ofta än vi håller OS.
På den här sidan av vattnet hade vi de lika oflexibla Motörhead som vände på huvuden och fick radioapparaterna att skramla med livealbumet som blev nummer ett, No Sleep 'Til Hammersmith. (En nummer ett live album, tänk dig.) Maiden slog igenom i USA, men inte riktigt i samma takt som Def Leppard som lyckades förändra det musikaliska landskapet i USA med sin Pyromania albumet och aldrig riktigt slutade. Vid tiden för Hysteria hade de slagit de flesta besöks- och försäljningsrekord i mannaminne.
För att inte hamna på efterkälken färgade Rob Halford sitt hår blont och Glenn Tipton gjorde sig av med sitt, så att Judas Priest skulle kunna göra uppror i USA med sitt landmärke Screaming For Vengeance skiva.
Men USA hade äntligen kommit på hur man skulle tjäna pengar på metal. Sunset Strip i Los Angeles omfamnade överdrifterna och glamouren hos band som Kiss och Van Halen. En galen blandning av smink, hårspray, 70-talsglam, sliskig punk, lättviktiga pop-produktionstekniker och MTV var på väg att ta en generation av band till hitlistorna.
Quiet Riot knuffade ner The Police från toppen av USA-listorna med sin Metal Health albumet och deras framträdande på US Festival 1983, tillsammans med Mötley Crüe, Ozzy, de allestädes närvarande Van Halen, Scorpions, Judas Priest och ett nystartat, och mycket läppglatt, Mötley Crüe bidrog till att det blev den hetaste biljetten under det tre dagar långa evenemanget.
1984 stod Metal för 20% av alla sålda skivor i USA, men det var inte mycket jämfört med mitten av 80-talet då band som Warrant, Ratt och Poison togs på allvar och Bon Jovi och Mötley Crüe gick stratosfäriskt. Europa tog över världen och bevisade att pudelpermanenten fortfarande var en kraft att räkna med, om än kortvarigt, med Den slutliga nedräkningenmen 1987 skulle bli en platå och toppa med utgivningen av Appetit på förstörelse. Hur briljant och oraffinerad den än var skulle den bli dödsstöten för Sunset Strip och en period då läppglans var ett acceptabelt alternativ vid fotografering. Band som Winger och Skid Row kämpade vidare, men året därpå släppte Jane's Addiction Inget är chockerande och även om det rockade och rullade fanns det inte en bandana i sikte, och som utan förvarning skiftade mainstream plötsligt igen, en publiks blick planterad för alltid någon annanstans. Grunge var på väg. Och metal var på väg att explodera i en miljon små bitar..

Låtarna som formade

Van Halen: snubblade in på hair metal-festen.

Ord: Malcolm Dome, Jonathan Selzer, Siân Llewellyn

Ord: Sleazegrinder

Rock n' Roll hela natten
KISS (1975)
Den här låten släpptes ett decennium innan hårmetallen slog igenom på allvar och är i princip hela hårmetalrörelsen sammanfattad i två och en halv härliga minuter av gatusmart glitterrock. Från Kiss tredje album, 1975 års Dressed to Killär det nästan omöjligt att föreställa sig att den här låten inte alltid var en hit eller ens att riktiga människor av kött och blod skrev den; den låter fortfarande som om den alltid hade funnits. Rock n' Roll All Nite är kanske det närmaste hair metal kommer en helig skrift. Vi måste alla lyda dess tunga ord.
Live WIRE
MÖTLEY CRÜE (1981)
Det finns föregångare från slutet av 70-talet som man kan peka på om man verkligen vill vara teknisk, men låt oss inse det, den här bangern från 1981 är alla hair metal-hymners moder. Visst, Mötley Crüe skulle gå vidare till att bli ett av de största rock/metal-banden på planeten, men deras Too Fast For Love inkarnation var så konstig, så off-kilter, så rå och omedelbar att det nästan verkar som ett helt annat band än de tatuerade miljonärerna som skapade Flickor Flickor Flickor. På denna öppningslåt på deras outta-nowhere-debut presenterar Mick Mars oss för ett av de mest självsäkert fula gitarrljuden genom tiderna, ren punk, bara ett elakt grymtande, egentligen. Hela affären låter stressad, som en one-take wonder som bara råkade förändra rock n' roll för alltid. Live Wire är den största punk-slash-deathrock-slash-glitterrock-hymnen genom tiderna. Rena blixten i en flaska. Rock'n'roll blev farlig igen.
Galna tåget
ozzy osbourne (1980)
Visst, den här kom med på den sista listan - men det är värt att överväga Crazy Train när det gäller den inverkan den hade på 80-talets metal. När Ozzy snubblade ut ur Black Sabbath 1979 under en dimma av alkohol, tänkte de flesta metalfans att det var det, han skulle checka in på ett motellrum någonstans och dricka sin lever till döds. Och det var i princip vad han gjorde under de närmaste åren. Men sedan gjorde han den förmodligen mest anmärkningsvärda comebacken i rock'n'roll-historien. Ozzy plockade upp gitarristen Randy Rhoads från Quiet Riots spillror och återuppfann sig själv som hårmetallens gudfader och producerade två banbrytande album i snabb följd för att bevisa det. Crazy Trainär så ikoniskt att bokstavligen alla du känner känner till det, kan identifiera det på tre sekunder eller mindre och kommer att säga att det är en jävligt bra låt. Och det är den. Det faktum att Rhoads dog innan han kunde se vilken bestående inverkan den hade på heavy metal är en skam, men herregud, vilken jävla låt.
rock of ages
def leppard (1983)
Om vi hade gjort dessa i ordning skulle detta vara nummer ett. Medan 1987 års Hysteria i slutändan skulle bli Def Leps mest sålda album, Pyromania det som gjorde dem till världsstjärnor, till stor del på grund av den här låten. En oändlig uppbyggnad till en orgie av klibbigt söta screamalong-refränger - eller kanske hela låten är refrängen, det är svårt att säga - Rock of Ages varje rockfan på precis rätt plats och vid precis rätt tidpunkt. De första 20 sekunderna - koskällor, en snarkning, glooben-globbin - är så heroiskt kavata att man redan är övertygad innan det underbart perfekta riffet ens har börjat. Resultatet av en galning (producenten Mutt Lange) som mixtrade med Leps sound på en nästan subatomär nivå tills varje sekund var absolut och omisskännligt rätt och sann, är det här det bästa som hair metal någonsin producerat. Om dina vänner inte gillar den här låten, dumpa dem. Om din tjej/pojkvän inte gillar den här låten, gör slut med dem. Jag bryr mig inte om vem du är, det här är ditt anthem. Gud gav inte rock n' roll till dig, mannen. Def Leppard gjorde det.
Metal hälsa
tyst upplopp (1983)
Om du inte var där vid den tiden är det omöjligt att på ett adekvat sätt förklara den inverkan den här låten hade på popkulturen 1983. Den fanns bokstavligen överallt. Innan Metal Hälsavar heavy metal något som bara tonåringar sysslade med, punkens kusin i den korta bussen. Efter Metal Healthvar alla du någonsin träffat plötsligt en metalhead, och ljudet av flammande riffage styrde kungariket under resten av decenniet. För de flesta hade Quiet Riot till synes dykt upp från ingenstans, men bandet hade varit verksamt i ett decennium redan och hade tidigare haft Ozzys största frethandlare Randy Rhoads i sina led. Quiet Riot drevs av det tidiga 70-talets glam och den flamboyante frontmannen Kevin Dubrows högljudda razzmatazz och hade finslipats och polerats i åratal när de fick sitt stora genombrott. Deras strypgrepp på listorna var kort och motreaktionen brutal, men under en strålande sommar lärde Quiet Riot oss alla att slå i huvudet, och vi kunde inte få nog.
Skruva upp radion
AUTOGRAF (1984)
Autograph var den lättviktiga, oseriösa baksidan av grym flash metal som GN'R eller Mötley Crüe, och var en radiovänlig tillbakablick på det sena 70-talets glammiga hårdrocksakter som Angel eller Y&T. Autograph bildades i Pasadena 1983 av gitarristen och sångaren Steve Plunkett och var aldrig, inte för ett ögonblick, coola. Det var de verkligen inte. De sponsrades av ett pennföretag, för guds skull. Men deras trummis var kompis med David Lee Roth, och i mitten av 80-talet fick alla med långt hår skivkontrakt, och så gick det för Autograph. Debutalbum, Sign In Please (ugh, pennmetaforerna!) gick först dåligt, men sedan fick denna irriterande oemotståndliga öronmask fäste på rockradion och sköt dem till platinastatus. Det höll inte i sig, men låt oss ge dem deras stund i solen. En fantastisk låt och en fantastisk ode till ett fantastiskt medium som blir svagare för varje dag.
panama
van halen (1984)
Van Halen var ett 70-talsrockband som snubblade in på hair metal-festen och fortsatte att sopa golvet med de halvkorkade barnen som härmade deras rörelser. Om någon visste hur man styrde en arena full av sexgalna ungdomar så var det David Lee Roth, och Eddies pyrotekniska gitarrspel var så långt före konkurrenterna vid det här laget att Panama låter som om den skapats av en helt annan art. Vem bryr sig om vad Panama egentligen handlade om - droger? En strippa? En bil? - det känns som det fortfarande bultande hjärtat av lördagskvällen, och när tiden rullar vidare och hårfästet försvinner i etern, Panama lika stark och livsbejakande som den var 1984.
rund och rund
ratt (1984)
Inget band exemplifierade de hedonistiska nöjena med hair metal så enkelt som Ratt gjorde. De var tillräckligt hårda och sleaziga för hardcore rock n' roll-typer, men de hade tillräckligt mycket smink och tillräckligt många pophooks för att även locka mainstream-fans. De hade en karismatisk frontman, ett stort sinne för humor och under några år en till synes oändlig källa av hitlåtar som lockade till radiospelningar. Round And Roundfrån debuten 1984, var deras första och största singel, som hamnade på topp 10 i USA och förde dem från 70-talets leftovers till nästa stora grej, till synes över en natt. Det är fortfarande en av de mest igenkännliga och fortfarande välkomna låtarna från hela eran.
rock you like a hurricane
skorpioner (1984)
Scorpions var redan ett bra band som levererade sin eurometall med dubbla gitarrer till horder av headbangers över hela världen. Faktum är att de redan hade återuppfunnit sig själva några gånger, från hippieaktiga space-prog-rockare i början av 70-talet till omslutande hårdrocksprovokatörer 10 år senare. 1984's Kärlek vid första stinget var inte en radikal avvikelse från deras monolitiska mästerverk från 82 Blackoutmen det tog en mer kommersiell inställning till deras teutoniska riff-mongering. Slutresultatet blev ett platinasäljande monster med denna nästan perfekta ode till allt som är tungt som förankringspunkt. Den överdrivna videon, där bandet spelar i en tunn bur som när som helst hotar att invaderas av rabiata kvinnliga fans, gjorde verkligen inte saken sämre.
Vi kommer inte att ta det
twisted sister (1984)
Videon till den här låten var ett sådant kulturellt fenomen att den förde Dee Snider från obskyr metalsångare till USA:s näst mest populära transvestit (efter Boy George). En klassisk berättelse om pojkars uppror till snärtig stöveltrampsglam, We're Not Gonna Take It var ett mästerverk av kitsch, så smaklös och löjlig som man kunde hoppas på frånett gäng knotiga New York-råskinn klädda i sönderrivna husdräkter, och så medryckande att det inte skulle lämna ditt huvud - eller radion - på flera år, kanske för alltid. Från deras banbrytande, multi-platinum Stay Hungry albumet, som släpptes lös på en metal-galen värld 1984.
den slutliga nedräkningen
europa (1986)
För att förstå hur den här låten blev en sådan hit världen över måste man komma ihåg att de flesta människor på 80-talet kände att det åtminstone fanns en hyfsad chans att vi alla skulle dö i ett kärnvapenkrig innan vi ens kom till 1990-talet. Ronald Reagan var den fria världens ledare, och han var en krigshetsande galning. Så Europe, ett anspråkslöst svenskt melodiskt pop-metalband, skrev en låt om världens undergång som vi känner den, full av piporglar och häftiga gitarrsolon, och vi älskade den allihop. Så instabila var vi. Om du föddes för sent för 80-talet bör du skatta dig lycklig.
skaka mig
cinderella (1986)
Shake Me var inte mycket till hit när Cinderellas debut, Night Songskom ut på skivhyllorna 1986. Den mustiga power-balladen Nobody's Fool sålde mycket mer. Men den är fortfarande en av de bästa takskramlande hymnerna från den här eran och cementerade Cinderellas plats som ett av de mest autentiska rock n' roll-banden under glamvågen. Med tiden kom deras bluesinfluenser i förgrunden och de krusidulliga klänningarna blev mer av en eftertanke, men vid den här tidpunkten i karriären fick man hela paketet - hår upp till taket och brännande, bloddrypande hårdrock.
livin' on a prayer
bon jovi (1986)
Har det någonsin funnits en man som varit mer lämpad för jobbet som rockstjärna än Jon Bon Jovi? Hans band av arbetarklasskillar från Jersey drev hårmetallen in i stratosfären med en kombination av utseende och krokar som var helt oslagbara, och den här - en upplyftande berättelse om småstadsälskare med texter värdiga Springsteen - var deras magnum opus. En video med gamle Jon-Bon som flyger runt i en arena i en sele till glädje för tusentals, mestadels läpp-slickande flickor, satte det hela på sin spets. Visst, det var lite långsökt att slänga in dessa puffbollar i metal-kategorin, men det var 80-talet, mannen. Allt var metal.
nu kör jag igen
whitesnake (1987)
Snacka om rätt plats, rätt tid. Whitesnake var ett 70-talshårdrocksband på mellannivå som David Coverdale bildade efter att ha lämnat Deep Purple, och han hade förmodligen inga ambitioner att bli glam någonting. Men halvvägs genom deras gradvisa omvandling från Zep-alikes till mer radiovänlig rock n' roll slog hair metal till som en hammarslag och den fortfarande ungdomligt utseende trettio-någonting Coverdale befann sig mitt i en helt ny karriär som Robert Plant för hårsprayuppsättningen. Och så här är det: han gjorde det jävligt bra. Många hårmetallhits har åldrats fruktansvärt, fulla av konstgjorda trumljud, pinsamt ungdomliga texter och tveksamt musikerskap. Men inte Whitesnake. Tiden har bara stärkt deras arv och låtar som Här går jag igen låter rentav kungliga i jämförelse med plastfantastiska hits från samma tid av töntar som Danger Danger eller Bulletboys. Och har det någonsin funnits en öppningsreplik som är så fantastisk som 'Jag vet inte vart jag är på väg, men jag vet var jag har varit?' Det har det inte.
PARCHMan FARM CACTUS (1970)
Det perfekta exemplet på hur metal föddes ur bluesen (men var på väg mot rännstenen), Parchman Farm är en låt som först spelades in av Bukka White 1940 och som blev berömd av Mose Allison 1957. Cactus kör den som om de stulit den - deras version låter som soundtracket till en spektakulärt våldsam heist-film.
Melvin Laid
Ett ägg
Bloodrock (1970)
Det finns ingen låt som bättre bevisar att Black Sabbath hade många nu bortglömda likasinnade 1970. Huvudriffet till det här spåret, från debuten av denna Texas-femgrupp, är så löjligt pucklande att det mycket väl kan vara det tyngsta spåret genom tiderna!
Ride The Sky
Lucifers vän (1970)
Öppnar deras självbetitlade debut, Ride The Sky laddar ut ur porten som den elefantstamp som du hör under hela låten med tillstånd av ett välplacerat valthorn.
Döden går bakom dig
Atomic Rooster (1970)
Titelspåret från Roosters andra album inleds med ett av de dystraste och mest skrämmande introt någonsin. Det blir ännu läskigare när man vet att alla tre medlemmarna nu är döda, två av dem genom självmord. 'Lås dörren, släck ljuset, du kommer att vara så rädd ikväll.' Verkligen.
Frukt och isberg
Randy Holden (1970)
Holden är förmodligen mest känd som en av gitarristerna på Blue Cheers ironiskt betitlade New! Improved! album från 1969. Cheers ursprungliga gitarrist Leigh Stephens började bli döv (ja, visst) -68 och lämnade bandet, som rekryterade Holden från LA-psychgruppen The Other Half. Resultatet blev en nedslående vändning mot det kommersiella och en hård vänsterkurs bort från den krispiga dödsbluesen på de första skivorna. Holden gillade det inte och stack för att så frön på annat håll. Strax därefter samarbetade han med doomrock-arkitekterna Sunn Amps och trummisen Chris Lockheed för att skapa det sedan länge försvunna Population II albumet, ett tjärande, blåmärkande, tornande ode till excess-is-best ethos. Han gick i konkurs när han gjorde det och det släpptes aldrig överhuvudtaget förrän det dök upp i bootlegform flera år senare, men om saker och ting hade gått Holdens väg och om albumet hade släppts enligt tidsplanen skulle det ha slagit Sabs första album med några månader. I grund och botten är det verkligen världens första metalskiva. Och den är tung som fan.
Dränkte mitt liv i rädsla
Leafhound (1971)
Leafhound bildades ur askan av det brittiska acid-bluesbandet Black Cat Bones (den andra halvan av BCB bildade Free) och deras lockande cocktail av droger och distorsion var så före sin tid att deras enda album (i 40 år eller så, åtminstone), Growers of Mushroomfortfarande låter som om det släpptes igår. Det är också ritningen för alla "stoner rock"-album genom tiderna.
Guts Budgie (1971)
Burke Shelleys dundrande bas i kombination med den långsamma, sabbatsliknande groovet på Guts gör den här låten till ett måste i samlingen för alla tunga håriga freaks.
Mörkrets krafter
Ronno (1971)
Obskyr B-sida från detta kortlivade band, som hade (inga överraskningar att gissa) ingen mindre än Mick Ronson på gitarr. Svart magi och Satan står ganska högt i kurs i textavdelningen och huvudriffet är riktigt smittsamt.
Kvinna till salu
Tårgas (1971)
Framtida Sensational Alex Harvey Band-medlemmar riffar hårt på det här spåret från deras andra och sista fullängdsalbum.
Sömnsjuka
JPT Scare Band (1971)
De flydde aldrig riktigt från sin källare i Kansas City i början av 70-talet och det var inte förrän på 1990-talet som någon ens hörde deras alarmerande tidiga inspelningar, men JPT Scare Band var i huvudsak Cannibal Corpse på sin tid, det mest extrema exemplet på all-knobs-to-the-right heavy rock'n'roll som 1973 kunde uppbåda. Blåsigt och på sätt och vis skrämmande, även idag. De kallades Scare Band av en anledning, mannen.
Frågor
Bang! (1972)
Ett av de första amerikanska rockbanden som öppet dyrkade och efterliknade Black Sabbath, Bang är i själva verket amerikanska doompionjärer, och deras första album är en iskall klassiker av ful distorsion och stålögd downerrock. Det har funnits många amerikanska Black Sabbaths sedan Bang, men de var de första. Och fortfarande de bästa.
Mesmerization Eclipse
Kapten Bortom (1972)
Det fanns tungviktstalang i det här bandet, inklusive den ursprungliga Deep Purple-sångaren Rod Evans och två före detta medlemmar i Iron Butterfly. Ett måste för proto-metal, med kraft och finess.
Självmord
Dust (1972)
Deras trummis Marc Bell blev berömd som Marky Ramone. Med rader som 'Jag trodde att elchocker skulle göra mig till en stjärna, jag stod i regnet med min elgitarr", denna pärla från deras andra skiva Hård attack beskriver alternativ för hur man kan gå tillväga för att köpa gården.
Go-Go Flickor
Varm choklad (1972)
Ännu en överraskande artist som förknippas med ordet "heavy", men den här B-sidan från 1972 är precis det. Kanske var det Deep Purples framgångar som inspirerade en trend bland mer kommersiella popband att vilja göra tyngre låtar. Kanske (som i sweet) att det verkligen var vad de ville göra men att skivbolagen inte gav dem friheten att uttrycka denna sida av sig själva och därmed bara "tillät" dem några färre kommersiella B-sidor här och där?
Lejon & kristna Bang (1972)
Amerikas svar på tidig Sabbath tar inga fångar med det första spåret från sitt debutalbum.
Mannen från Mecka  Sweet (1972)
A-sidan (Lilla Willy) till denna en av många mindre kända tunga Sweet-låtar kunde inte vara mer motsägelsefull.
För alltid min drottning Pentagram (1973)
Ett av de mest underskattade hårdrocksbanden genom tiderna har äntligen uppnått kultstatus och erkännande runt om i världen under de senaste åren. De borde ha varit massiva men var förbannade från dag ett. Både Gene Simmons och Paul Stanley ville köpa deras låtar när Kiss var som mest framgångsrika i mitten av 70-talet!
Shylock
Buffalo (1973)
De australiensiska tungviktarna Buffalo går till attack här. De leds av Dave Tices grymma sång och har även med sig den framtida Rose Tattoo-stjärnan Peter Wells.
Symptom Of The Universe
Black Sabbath (1975)
Kanske de enda sanna mästarna av tidig heavy metal. Här på detta spår från deras sjätte album, Sabotagesammanfattar de allt i en enormt ljudande låt.
The Ripper
Judas Priest (1976)
Du kommer att få en chock. Framtiden för metal förändrades och det här bandet skulle vara i framkant av det. Rob Halfords sång skulle påverka en framtida generation av screamers.

Bon Jovi: en oslagbar kombination av blickar och krokar.

Kiss: "det närmaste hair metal kommer en helig skrift".

Getty-bilder x3

Med Iron Maiden firar 50-årsjubileum i år och vi pratar med alla bandmedlemmar och ser tillbaka på framgångar, prövningar, vedermödor, spänning, glädje och genredefinierande skivor från det äldsta och förmodligen största heavy metal-bandet av dem alla.

Ord: Paul Elliott  Huvudfoto: John McMurtrie  Porträtt: Florian Nicolle  Foton: Ross Halfin

"När man börjar som ett band tänker man inte längre än till sitt första album. Man drömmer om att turnera världen över. Allt annat är en bonus." Steve Harris

Han skrev låtar som formade ljudet av heavy metal i början av 80-talet, bland dem Phantom Of The Opera, Wrathchild, Run To The Hills, The Number Of The Beast och The Trooper. Men när Iron Maidens basist Steve Harris tänker tillbaka på den allra första låten han skrev - i början av 70-talet, när han bara var 16 år gammal - kan han bara skratta åt det absurda i det hela.
"Mitt första band hette Influence", säger han. "Sedan bytte vi namn till Gypsy's Kiss, som är Cockney-slang med rim för du vet vad. Och jag skrev en låt som hade en hemsk titel: Endless Pit. Vilket inte är Cockney-slang på rim, men det borde det vara."
Titeln var inte hans. Skulden, säger han, faller på hans skolkamrat Dave Smith, som skrev låtens text. Men trots att han glömde bort titeln var det något med den låten - något som skulle visa sig vara oerhört betydelsefullt i Steve Harris liv. Senare skulle huvudriffet i Endless Pit utvecklades till en ny låt som kallades Innocent Exilesom Harris framförde med Smiler, bandet han gick med i efter att Gypsy's Kiss splittrades. Han tog också med sig låten till det band han bildade 1975. Det band där hans unika vision skulle förverkligas fullt ut, det band som han har lett sedan dess.
Innocent Exile var i grund och botten den första Iron Maiden-låten. Det första steget på vägen mot världsherravälde för ett av de största heavy metal-banden genom tiderna.
Ti år firar Iron Maiden sitt 50-årsjubileum med turnén Run For Your Lives, där de kommer att framföra klassiskt material från 1980 till 1992.
Inför detta, Classic Rock upp med bandet i New York City i slutet av 2024 under de sista veckorna av deras Future Past-turné. De sex medlemmarna i bandet - Steve Harris, sångaren Bruce Dickinson, gitarristerna Dave Murray, Adrian Smith och Janick Gers samt trummisen Nicko McBrain - intervjuades separat under fyra dagar, före och efter en spelning i Brooklyn. Alla talade länge och väl om Iron Maidens karriär och deras egna liv inom ramen för den: de klassiska låtarna och de banbrytande albumen; de personliga utmaningar som var och en av dem har ställts inför. De diskuterade bandets livslängd, hur de har lyckats ta sig så här långt och hur framtiden kan komma att se ut - för Iron Maiden och för dem själva som individer. Som Steve Harris sa: "När man börjar som ett band tänker man inte längre än till sitt första album. Du drömmer om att turnera världen över. Allt annat är en bonus. Så att fortfarande göra det alla dessa år senare är otroligt. Jag känner mig så lycklig och lyckligt lottad att jag fortfarande kan göra det."
Bruce Dickinson var lika upprymd. "Jag har alltid velat att det här ska vara det mest extraordinära heavy metal-bandet i världen", sa han. "Och det tycker jag faktiskt att vi är. Med repertoaren, låtarna, djupet..."
Med Nicko McBrain var det en något annorlunda ton, som saknade lite av hans naturliga sprudlande energi. Han talade uppriktigt om hur han på Future Past-turnén hade haft svårt med sin fingerfärdighet sedan han drabbats av en stroke 2023; hur han hade anpassat sitt sätt att spela trummor, tagit det lite lugnare, dragit ner på fills i vissa låtar eller helt utelämnat dem i andra. "Det är lustigt", ryckte han på axlarna, "för ibland när jag sitter vid mitt övningskit kan jag göra den stora trumfyllningen i introt till The Trooper. Men även då är det lite fladdrigt, det är inte rent. Så hellre än att göra det och inte få det rätt, utelämnar jag det."
Han fortsatte: "Jag har haft fyrtiotvå år med Iron Maiden. Otroligt. Men ingen av oss blir yngre. Vem vet hur mycket Gud kommer att skänka oss när det gäller livslängd?"
I efterhand verkar det som om han redan var uppgiven inför vad som komma skulle. Bara några veckor efter att ha pratat med Classic Rockmeddelade McBrain på X att det sista datumet på Future Past-turnén, i São Paulo, Brasilien den 7 december 2024, var hans sista med Iron Maiden.
Nu är Run For Your Lives-turnén mer än bara ett firande av Maidens 50 år. Simon Dawson, trummis i Steve Harris andra band, British Lion, har utsetts till McBrains ersättare. Och med detta, bandets första line-up förändring på 25 år, kommer början på ännu ett nytt kapitel för Iron Maiden.
In solskenet på sena eftermiddagen sitter Steve Harris i baksätet på en SUV som kör längs den glittrande Hudsonfloden, på väg från Manhattan till Brooklyn. Den yngsta av hans fyra döttrar sitter längst fram. Hon är 21 år gammal. Hennes far tänker tillbaka på när han var ännu yngre.
Han minns inte det exakta datumet, men det var i slutet av 1975, september eller oktober, som den 19-årige Steve Harris satte ihop den första versionen av Iron Maiden.
"Det var Terry Rance och Dave Sullivan på gitarrer", säger han, "jag på bas, Ron Matthews på trummor - vi kallade honom Rebel - och Paul Day som sjöng." Harris bestämde sig för bandnamnet under julhelgen. "Till och med min mamma tyckte att det var ett bra namn", säger han och ler. Vid den här tiden arbetade han som ritare och bodde med sin farmor i Leytonstone i östra London, efter att föräldrarna hade flyttat från staden. "Jag kunde gå till Cart & Horses om jag ville", säger han om puben där bandet gjorde sin första spelning 1976.
Som ledare för sitt eget band var Harris fri att skapa musik långt ifrån Smilers kött- och potatisboogie. Inspirerad av heavy rock-giganterna Deep Purple och UFO och den progressiva rocken från Jethro Tull, King Crimson och Genesis utvecklade han snabbt en unik låtskrivarstil - som illustreras mest kraftfullt i vad han säger är den definitiva tidiga Maiden-låten: Fantomen på operan.
"Som basist skriver eller spelar jag inte som en gitarrist skulle göra", säger han. "Och med Phantom var det uppenbart att min skrivstil skilde sig mycket från vad folk var vana vid, och från vad gitarrister var vana vid. Mina låtar var ovanliga, lite knäppa, men det kändes naturligt för mig. Och jag ville spela med aggression. Folk sa att Maiden hade den här "punk"-grejen, men alla vet att jag inte gillar punk alls, så det är inte det. I den åldern är man full av energi, och det är det man vill ska komma fram, men med massor av melodi. Det var därför jag ville ha tvillinggitarrer."
Under de första åren skedde många förändringar i sättningen: korta perioder med en sångare, Dennis Wilcock, som såg sig själv som nästa Alice Cooper; en trummis, Barry Purkis, känd som Thunderstick, som bar balaklava på scenen i en tid då IRA och Yorkshire Ripper satte skräck i folk i Storbritannien. Men 1978 började Harris plan falla på plats. Han hade en pålitlig andrelöjtnant i gitarristen Dave Murray, som han hade sparkat ett år tidigare på grund av en dispyt med Wilcock. Han hade också hittat en sångare med en kraftfull röst och närvaro, Paul Andrews, som kallade sig Paul Di'Anno.
Medan bandet turnerade i Storbritannien och spelade in ett första demoband utvecklades en gräsrotsscen, headbangarnas svar på punken, döpt till The New Wave Of British Heavy Metal av veckotidningen Sounds. "Vi var på rätt plats vid rätt tidpunkt", säger Harris. Och 1979 fann han sin kanske viktigaste allierade i Rod Smallwood, en före detta bokningsagent som blev Iron Maidens manager, Peter Grant till Harris Jimmy Page. Det var Smallwood som såg till att Maiden fick ett avtal med majorbolaget EMI.
I december 1979 spelades bandets självbetitlade debutalbum in i London med Harris, Murray, Di'Anno, trummisen Clive Burr (som värvats från rivalbandet Samson) och andregitarristen Dennis Stratton. Det är fortfarande ett av de största heavy metal-albumen som någonsin gjorts, fullt av elektrifierande låtar, rå energi och streetwise-attityd. Det är utan tvekan det mest inflytelserika albumet som kom ut ur NWOBHM, och det var en inspirationskälla för Metallica och många andra som följde. Och på albumets omslag, illustrerat av Derek Riggs, fanns den monstruösa figuren Eddie - en bild som skulle komma att bli, med Kiss-stjärnan Gene Simmons ord, "det perfekta varumärket".
Maidens andra album, Killersföljde 1981. Det innehöll bland annat Innocent Exile, den första Maiden-låten. Det var bandets första album med gitarristen Adrian Smith, som hade ersatt Dennis Stratton. Det var också deras sista med Paul Di'Anno.
Efter sin sorti från Maiden hade Di'Anno en oregelbunden karriär och en kaotisk livsstil. Under månaderna fram till sin död i hjärtsvikt den 21 oktober 2024 hade han gjort spelningar i rullstol och hade återknutit kontakten med Steve Harris. "Jag hade kontakt med honom fram till ett par veckor innan han gick bort", säger Harris.
Efter en stunds paus ler han när han minns de goda stunderna de delade. "Paul var en älskvärd skurk. Han gillade att irritera mig genom att klä ut sig till Adam Ant. Allt för att reta upp mig. Han gillade att reta gallfeber på folk, om man säger så. Och det gjorde han! Han brukade kalla mig Hitler. Jag har kallats Ayatollah och Sergeant Major, men Hitler tar priset, verkligen."
Efter att Di'Anno blivit avskedad från Maiden medgav han att han bara hade sig själv att skylla. Alltför många gånger hade han blåst ut sin röst på turné - för många sena kvällar, för mycket sprit och kokain.
"Pauls röst hade en viss kvalitet", säger Harris. "En råhet. Men han tog inte hand om sig själv. Han hade en självförstörelseknapp. Och jag fick intrycket att han aldrig riktigt trodde att han hade det i sig att ta sig till nästa nivå. Jag tror att det fanns en osäkerhet där."
Det fanns ingen sådan osäkerhet hos den sångare som ersatte Di'Anno. Bruce Dickinson kom, precis som Clive Burr, till Iron Maiden från Samson och tvivlade inte på vad han hade - en röst med fenomenalt omfång och kraft. Tvivlen fanns i Harris sinne. "Jag var mycket orolig för att byta sångare vid den tidpunkten", erkänner han.
Men i februari 1982, Run To The Hillsmaidens första singel med Dickinson, in på topp 10 i Storbritannien. En ännu större bekräftelse följde med albumet, The Number Of The Beast.
"Fansen tog emot Bruce otroligt bra", säger Harris. "Det var en absolut lättnad, om jag ska vara ärlig. Och sedan blev albumet nummer ett, och det var som: 'Wow, vad är det som händer här?'"
Hyllad av Sounds skribenten Garry Bushell som "episka grejer", kännetecknade av "rasande Purplesque kaos", The Number Of The Beast ett gigantiskt steg framåt för Iron Maiden, med Dickinsons mäktiga röst på samma nivå som legender som Ronnie James Dio och Rob Halford. Över tid, The Number Of The Beast allmänt hyllat som det definitiva Maiden-albumet, med dödsföraktande heavy metal-klassiker som Run To The Hills, Children Of The Damned, Hallowed Be Thy Name och det helvetiska titelspåret.
Turnén Beast On The Road var Clive Burrs sista med bandet. Hans ersättare var Nicko McBrain, som debuterade på 1983 års album Piece Of Mind. Med detta och ett annat monolitiskt album, Powerslaveblev Iron Maiden världens ledande metalband.
"Det var full fart under de åren", säger Harris. "Album, turné, album, turné. Vi fick knappt någon ledig tid. Men det var fantastiskt. Det var vad vi ville."
Men det var inte alla i bandet som ville det lika mycket som Harris. I mitten av 80-talet var den passande namnet World Slavery-turnén, ett 13 månader långt maraton, ett test av fysisk och psykisk uthållighet som tog hårt på bandet, Dickinson och Smith i synnerhet.
(Smith skulle lämna bandet under förproduktionen av 1990 års Ingen bön för de döende. Han ersattes av Gillan-gitarristen Janick Gers)
För Harris kom den största utmaningen senare. Under alla de år som han har lett Iron Maiden har han bara en gång funderat länge och väl på om han hade det i sig att hålla bandet igång. Det var 1993, när Dickinson lämnade och Harris var i färd med att skilja sig från sin fru Lorraine.
"Det hände ganska hemska saker på en och samma gång", säger han med en suck. "Och jag tänkte att de andra kommer att behöva min styrka här, och jag vet inte om jag har den. Det finns ett talesätt som säger: vem motiverar den som motiverar? Det var precis så det var. Men det varade inte länge. Några dagar. Jag kunde inte fortsätta att tycka synd om mig själv. Jag var tvungen att fortsätta med det."
Dickinsons ersättare blev Blaze Bayley, som tidigare hade spelat i Wolfsbane, Tamworths svar på Van Halen. Harris är fortfarande stolt över Maidens två album med Bayley: The X Factor (1995) och Virtual XI (1998). "Ärligt talat tyckte jag att några av låtarna på de albumen var bland de bästa jag någonsin skrivit", säger han. "Men de låtarna var ganska mörka, förmodligen på grund av var jag befann mig mentalt vid den tiden, utan att jag ens insåg det."
Även om Bayley gav allt han hade, kunde han inte matcha Dickinsons röstomfång eller hans karisma. Och i en tid då alternativ rock var i ropet minskade Iron Maidens popularitet. Harris fann en nästan pervers tillfredsställelse i motgångarna. "Vi stod på bar backe och kämpade för våra liv", säger han. "Att vara underdog igen var en utmaning som jag gillade."
Men det varade inte länge. I januari 1999 tog Steve Harris det svåraste beslutet i sitt yrkesliv och berättade för Bayley att hans dagar i Iron Maiden var över.
"Det är den värsta sidan av att vara med i ett band", säger han. "Det är inte något jag känner mig bekväm med. Har aldrig gjort det. Kommer aldrig att göra. Men man måste göra det som är rätt för bandet."
Därmed var scenen satt för Bruce Dickinsons återkomst, och med honom Adrian Smith. Båda var redo att återgå till Iron Maiden efter år av soloprojekt, på en lägre nivå än de upplevt i bandet bandet. Men Harris behövde övertygas. "Jag var osäker på det ett tag", säger han. "Jag ville bara vara säker på att de kom tillbaka av rätt skäl. Så man tar det bara bit för bit."
Med Dickinson och Smith återinsatta i en ny sexmannauppsättning, nu med tre gitarrister och med Gers kvar, gjorde bandet Brave New Worldsom släpptes år 2000. Harris tvekar att kalla det ett comeback-album, men det var den effekt det hade.
"Vi gjorde ett riktigt starkt album, åkte ut på turné, spelade på Rock In Rio och allt vad det heter", säger han. "Jag sa: 'Det här är fantastiskt.' Och då visste jag att vi kunde fortsätta så länge vi ville."
Det hade tidigare funnits spänningar mellan Harris och Dickinson, ända sedan 80-talet, men den andra gången var de äldre och klokare.
"Bruce och jag har aldrig bråkat eller något sådant", säger Harris. "Det fanns tillfällen då han gick mig på nerverna och jag är säker på att jag gick honom på nerverna. Men så är det när man är med i ett band under en lång tid. Vissa karaktärer kommer att krocka. Men det finns en kemi som fungerar när alla är tillsammans. Det bara fungerar. Så varför skulle man vilja kompromissa med det bara för några skitsaker som händer?"
Dave Murray och Adrian Smith är de två mest avslappnade personerna i Iron Maiden. De har också den längsta gemensamma historien, efter att ha blivit vänner som skolbarn i östra London. "Vi bodde två gator från varandra", säger Murray. "Vi brukade jamma och så småningom satte vi ihop ett litet band [som fick namnet Stone Free, efter Jimi Hendrix låt] och vi spelade i kyrkosalen."
Under den korta period i slutet av 70-talet då Murray tillfälligt var borta från Maiden, samarbetade han med Smith igen i bandet Urchin. Men efter att Harris hade dragit in honom igen var hans väg utstakad. Under de senaste 47 åren har han varit vid Harris sida, genom alla upp- och nedgångar. Men han skrattar - och Murray skrattar ofta - när han mäter skillnaden i personlighet och temperament mellan sig själv och Harris. "Förmodligen raka motsatsen", säger han. "Jag är bara väldigt avslappnad."
Murrays zenliknande lugn är tydligt både på och utanför scenen. När han talar om maktdynamiken i Iron Maiden är han respektfull, och nöjd med det. "Ledarskapet kommer från Steve, Bruce och Rod", säger han. "Jag är mer som en lagspelare och jag är glad över att vara i den positionen. Man kan inte ha ett helt band med folk som är så avslappnade som jag, för då skulle ingenting bli gjort."
På scenen verkar han befinna sig i sin egen lilla värld. "Det finns en miljon saker som kan distrahera dig under en spelning", funderar han. "Så man måste vara bra på att stänga ute allt." Han har vad han kallar "en konstig liknelse", men den fungerar: "När man spelar golf, vilket jag älskar, måste man rensa huvudet. Om du kan få hjärnan att hålla käften i tio sekunder kan du slå ett bra slag. Så på konserter går jag in i min egen värld. Det betyder att jag kan fokusera på musiken och den rena njutningen av att spela."
Murray var inte immun mot den press som bandet utsattes för under den omvälvande perioden på 80-talet, i synnerhet under World Slavery-turnén. "Vi behövde ta ledigt efter det, för vårt förnufts skull", säger han säger han.
Men när han tänker på alla de dagar, veckor, månader och år som han har varit ute på vägarna med Iron Maiden, talar han med tacksamhet. "Det fanns inte mycket tid att tänka på det", säger han. "Man bara levde. Man spelade musik och njöt av att se en värld som man aldrig sett förut. Första gången jag någonsin lämnade Storbritannien var med bandet. Och det var lika spännande som att spela - att se nya länder, olika kulturer. Så det, utöver att spela konserterna, var en total höjdpunkt."
Endast en gång under alla dessa år fruktade han att det liv han levt med Iron Maiden skulle vara över. Det var i slutet av 90-talet, när Blaze Bayley var frontfigur i bandet. "Jag har alltid gillat Blaze", säger han. "Bra sångare, underbar kille. Men vi spelade på mindre ställen, där vi tidigare hade spelat på arenor. Det verkade som om det närmade sig slutet ... Tills Bruce och Adrian kom tillbaka."
Murrays liv är, som han beskriver det, okomplicerat, och vackert så. När han inte är med i Iron Maiden är han med sin familj hemma i det tropiska paradiset Hawaii.
"Jag älskar att spela", säger han. "Det är min favoritsysselsättning. Men det är en hårfin balans mellan att turnera och att ha ett liv hemma. Förr i tiden med bandet var det konstant. Man levde livet tjugofyra/sjutton. Men nu, när vi är klara med en turné, åker jag hem, kopplar av och släpper i princip allt."
Adrian Smith är en annan typ av avslappnad. Inte passivt-aggressiv, utan stillsamt kontemplativ. Han fick smeknamnet Mr Indecision av Steve Harris, men som han själv säger: "Steve är väldigt svartvit. Han litar bara på sina instinkter. Jag gillar att absorbera och gå iväg och tänka på det. För mig är det bara att vara förnuftig."
Första gången Smith blev tillfrågad om att spela i Iron Maiden funderade han länge och väl innan han tackade nej. Vid den tiden, i slutet av 1979, hade han stora förhoppningar på Urchin, där han var den huvudsakliga låtskrivaren samt sångare och gitarrist. Ett skivkontrakt var en möjlighet. Men Maiden hade redan skrivit kontrakt med EMI och var på väg att spela in sitt första album. Smith minns hur hans far hade uppmanat honom att ta Maiden-jobbet. "Min pappa var en typisk arbetarklasskille, erfaren i livet, och han visste att man inte får sådana här genombrott särskilt ofta."
Lyckligtvis för Smith fick han ett andra erbjudande från Maiden bara ett år senare, efter att Dennis Stratton hade fått sparken. Den här gången tog han chansen. "Urchin höll vid det laget på att falla sönder lite", säger han. Maiden var på väg uppåt efter ett album på topp tio och en Europaturné med Kiss.
Att göra The Killers albumet var en skrämmande upplevelse för Smith: inspelning i Battery Studios i västra London, tidigare känt som Morgan Studios, där stora artister som Paul McCartney, Pink Floyd, Black Sabbath och många fler hade skapat klassiska album, och arbete med en berömd producent, Martin Birch.
"Jag kunde inte sova på en vecka innan vi åkte in", minns Smith. "Martin hade arbetat med Ritchie Blackmore. Jag menar, herregud! Men han var väldigt bra med mig, även om han kunde vara lite nervös. Han hade svart bälte i karate och ibland gjorde han rörelser, sparkade och skuggboxades, och sedan sa han: 'Kan du göra den där overdubben?'"
Det var på The Number Of The Beast som Smith först hävdade sig som låtskrivare inom Maiden. Han var med och skrev tre låtar, bland annat 22 Acacia Avenueen låt som han hade framfört med Urchin och som han hade skrivit när han bara var 16 år, vilket förklarar en del av det lyriska innehållet. "Den handlar om en ung kille som går ut med en prostituerad, en äldre kvinna, och förlorar sin oskuld", säger han och skrattar. "En tonårsfantasi på den tiden!"
På de följande albumen levererade Smith, som är en instinktivt melodisk musiker och låtskrivare, låtar som var självklara val för singlar, vissa skrivna på egen hand, andra tillsammans med Dickinson, Harris eller båda: Flight Of Icarus, 2 Minutes To Midnight, Stranger In A Strange Land, Can I Play With Madness, The Evil That Men Do, Wasted Yearsden senare baserad på en lick som han säger "lät som U2".
Men i slutet av ett decennium då Iron Maiden hade erövrat världen kände sig Smith utbränd. "Åttiotalet var mycket intensivt", säger han. "För alla. Man måste vara mentalt stark för att kunna gå ut och uppträda varje kväll. Och jag hade definitivt en del problem. Många gånger drog jag mig tillbaka in i mig själv. Men ibland flippade jag bara ut helt."
I en tid då psykiska problem sällan diskuterades - särskilt inte av unga män i ett rockband - kände sig Smith isolerad och kunde inte uttrycka sig på annat sätt än genom att drunkna i sprit och koks. "Vi bara fortsatte att hamra på", säger han. "Det är vad man måste göra. Och alla har sina egna problem. De försöker hålla ihop sig själva."
Det var 1990 som allt ställdes på sin spets. "Jag hade börjat känna att jag var kvävd i bandet", säger han. "Jag visste inte vad jag ville göra."
Beslutet fattades åt honom. "De satte sig ner med mig och sa: 'Är du med på det? Du måste vara hundra procent med på det. Vi ska ut på turné i nio månader till.' Så... det var det. Det var inte så att jag sa: "Okej, jag lämnar bandet Det var en hel del vånda. Och som jag sa tidigare, saker och ting är inte alltid svartvita."
Under en period kändes det okej att lämna bandet. "Jag var lite lättad, för jag var inte lycklig. Alla visste det. Så jag köpte ett hus, gifte mig, skaffade barn..."
Mot slutet av 1991 kontaktades han av ett annat stort rockband. Def Leppard sökte efter en ny gitarrist efter Steve Clarks död i januari samma år.
Smith hade känt Leppard-gitarristen Phil Collen sedan slutet av 70-talet. "Phil hade provspelat för Urchin på den tiden", säger han. "Och när jag gick med i Maiden visste jag att Phil också hade varit med i bilden. Han var kompis med Paul Di'Anno."
Som Smith minns det var det två nyckelpersoner som rekommenderade honom för Leppard-jobbet: fotografen Ross Halfin, som hade känt båda banden sedan NWOBHM:s tidiga dagar, och Steve Harris, vars vänskap med Leppards sångare Joe Elliott började en stökig kväll 1979 när Maiden spelade på den gamla krogen Retford Porterhouse. Smith provspelade för Leppard i Los Angeles.
"Jättebra killar", säger han. "Vi spelade tillsammans i ett par dagar."
Med sin melodiska känsla kunde han ha varit en bra matchning för Def Leppard. Istället valde de den tidigare Dio- och Whitesnake-gitarristen Vivian Campbell. "Han är mer av en virtuos gitarrist än vad jag är", säger Smith. "Och jag antar att han passade in personlighetsmässigt."
Men bara några månader efter att han provspelat för Def Leppard kom Smith till insikt om att hans hjärta fortfarande fanns i Iron Maiden. Det var en insikt där känslor som han hade undertryckt till slut kom upp till ytan.
Den 22 augusti 1992 var Maiden för andra gången headliner på Monsters Of Rock-festivalen i Donington Park och Harris bjöd in Smith att göra ett gästspel i extranumret.
"Det var min fru som sa att jag borde göra det", säger han. "Bara för att visa att vi inte är ovänner. Men när jag kom dit var jag nervös och började dricka whisky. Så jag var ganska påverkad när de gick på. Jag stod vid sidan av scenen och såg dem spela alla låtar som jag brukade spela, och jag bara brast ut i gråt. Jag var överväldigad. Fram till dess hade jag inte känt någon större ånger. Men det slog mig verkligen då. Det fanns mycket av mitt liv i det bandet, och jag var så nära där jag brukade vara."
Han gör en paus och ler. "Som tur var hade jag tillräckligt med tid på mig att ta mig samman. Jag hade inte tagit med mig någon gitarr. Jag tog bara en av Daves. Janick tog tag i mitt huvud och drog mig hela vägen ut på catwalken innan jag hade spelat en enda jävla not! Och när Running Free började tänkte jag: "Fan, det här är lite snabbt! Men jag tog mig igenom det - nästan. Och i slutändan var det en trevlig sak att göra."
Under de år som följde förblev Smith i Iron Maidens omloppsbana. Hans band Psycho Motel öppnade för Maiden på en turné i Storbritannien. Han samarbetade sedan igen med Bruce Dickinson för två av sångarens soloalbum: Accident Of Birth och Det kemiska bröllopet. År 1998, ett år efter The Chemical Wedding släpptes, kontaktades Dickinson och Smith om att återansluta sig till Maiden. Och den här gången behövde Smith inte bli tillfrågad två gånger.
Whär Steve Harris försöker beskriva de olika personligheterna i sitt band skrattar han och himlar med ögonen innan han noga mäter sina ord. "Alla har sina små idiosynkrasier", säger han. "Jag menar, snacka om ett gäng karaktärer."
Av de tre gitarristerna i Iron Maiden är Janick Gers den mest extroverta. Medan Dave Murray gärna följer med strömmen och Adrian Smith tar god tid på sig att samla sina tankar, är Gers mer högljudd, har många åsikter och är särskilt bestämd i sin inställning till musikskapande.
På scenen med Maiden är han flashig och kastar den typ av former som blev omoderna när alla dessa hår-metalband dödades av grunge i början av 90-talet. När han inte är på scenen är det en annan sak.
"När jag först gick med i Maiden", säger Gers, "var en av de saker jag fick höra: 'Du är inte som en rockstjärna. Du är som en av spelarna.' Ja, det är precis vad jag är. Det här är en del av mitt liv. Det är inte hela mitt liv. Du kommer inte att se mig gå upp på Chiswick High Road med mitt kulbälte på. Jag kan sitta på en pub i lugn och ro och ta en drink, prata om fotboll, religion, politik... allt utom musik, faktiskt."
Gers stötte på Iron Maiden för första gången under den nya vågen av brittisk heavy metal, när han spelade gitarr i bandet White Spirit, som bildades i hans hemstad Hartlepool. 1981, som medlem i Gillan, blev han vän med Bruce Dickinson, som tog varje tillfälle i akt att komma nära sin hjälte Ian Gillan. Många år senare, efter att Gers tillfälligt hade hoppat av musikbranschen och tagit en examen i humaniora, återknöt han och Dickinson kontakten vid en välgörenhetskonsert i London. 1989, medan Dickinson hade en kort paus från Iron Maiden, spelade han in sin första solosingel, Bring Your Daughter... To The Slaughtermed Gers på gitarr. Låten förekom i filmen A Nightmare On Elm Street 5: The Dream Childoch spelades därefter in av Maiden och blev deras enda singel nr 1 i Storbritannien.
Dickinsons samarbete med Gers utvecklades på sångarens album Tatuerad miljonär. Och det var under repetitionerna inför Dickinsons soloturné som Gers fick ett erbjudande han inte kunde tacka nej till.
Som han minns det: "Bruce hade sagt: 'Lär dig några Maiden-låtar' Jag sa: 'Jag trodde inte att vi skulle göra Maiden-grejer på den här turnén?' Bruce sa: 'Det ska vi inte. Det här är för Maiden. Adrian lämnar bandet
"Eftersom jag umgicks med Bruce kanske folk trodde att jag försökte komma in i Maiden, men det var aldrig min tanke."
Gers resonemang är ganska enkelt: "Det föll mig aldrig in att någon någonsin skulle lämna det bandet."
Ett genrep ordnades snabbt på Maidens huvudkontor. Smiths utrustning fanns fortfarande kvar, men Gers vägrade att röra den. Men så snart han hade spelat en låt med bandet var alla betänkligheter som bortblåsta.
"Vi gjorde The Trooper först", minns han. "Och jag fick en adrenalinkick. Mina händer skakade. Vi gjorde några till och de sa: 'Ni är med!'"
Men allt var inte frid och fröjd sedan dess. När Dickinson lämnade bandet 1993 blev Gers förkrossad. "Det kändes som om han hade lämnat mig ensam." Åren med Blaze Bayley var problematiska. "Vi gjorde det svårt för Blaze", medger han. "Vi tvingade honom att sjunga Run To The Hills, The Evil That Men Do - låtar som inte låg i hans omfång."
När Harris berättade för Gers att Dickinson och Smith skulle återvända till Iron Maiden var hans första impuls att säga upp sig. "Min inställning var: 'Jag går. Om du får tillbaka Adrian blir det som det var förut Men Steve sa: 'Det är inte vad jag tänker. Om Adrian kommer tillbaka och du går, är det som om vi skulle gå bakåt. Men om vi har tre gitarrister tar det det någon annanstans.'"
I denna trippelgitarrformation är Gers den lösa kanonen. "Även när jag är i studion är jag full av nervös energi", säger han. "Jag gillar att bara plugga in och spela. Det är samma sak när jag spelar live. För mig handlar allt om intensitet. Ibland står man vid sidan av scenen och är helt slut, man har rest hela dagen och har ont i knäna. Men så springer man upp på scenen och - pang! - man är i en annan värld.
"På scenen känner jag en aggression, som en vulkan som går igång. Jag är helt jävla galen där uppe. Jag vet inte varför jag svänger runt med gitarrerna. Har inte en jävla aning. Men en sak vet jag: om du kommer nära mig när jag svingar gitarren, kommer du att bli slagen!"
In restaurang på 35:e våningen i ett hotell på Manhattan, med utsikt över Central Park, bläddrar Bruce Dickinson i en cocktailmeny som är uppdelad i något pretentiösa kategorier: Jord, trä, vatten. Med ett pojkaktigt leende håller han upp menyn på sidan med rubriken "Metal". Han beställer kaffe, men behöver det egentligen inte. Han är alltid på humör för att prata.
Han börjar med att berätta om en favoriträtt som han lagar till sig själv under turnén - äggviteomelett med ångkokta grönsaker. Resultatet av att äta det, säger han med glädje, är kraftiga flatulenser.
När han återvänder till Iron Maiden minns han första gången han såg bandet spela live, på Music Machine i London 1980, när Samson, det band som Dickinson då var frontfigur i, tyckte att Maiden var svåra att följa. Det var en omskakande upplevelse.
"Alla dessa Maiden-fans dök upp", säger han, "och så fort Maiden var klara drog de iväg och lämnade oss att spela för hundra personer! Jag tänkte: 'Det är något på gång med det här bandet. Jag tror att de kommer att bli stora."
Samsons tillkortakommanden var mycket tydliga för Dickinson under inspelningen av deras album Shock Tactics i januari 1981. De hade en del bra grejer på gång, bland annat en ball version av Russ Ballards Riding With The Angels. Men i ett angränsande rum i Battery Studios höll Iron Maiden på att göra Killers.
"Vi var alla i baren tillsammans varje kväll", minns sångaren. "Och en gång när Martin Birch och jag båda var fulla som lorder spelade han hela Killers för mig för full hals, och det smälte mina jävla öron!"
Sommaren 1981 stod stjärnorna rätt. "Samson höll sakta på att gå i graven", säger Dickinson. "Och det gick massor av rykten om Paul Di'Anno."
Efter att Samson hade spelat på Reading Festival träffade Dickinson Steve Harris och Maidens manager Rod Smallwood i backstageområdet. En audition arrangerades bakom ryggen på Paul Di'Anno. Men när Dickinson kom dit kändes det som om han hade gått in på en likvaka. "Alla var bara nedstämda."
Dysterheten lättade när de jammade loss på några rockklassiker: "Lite AC/DC, lite Purple av Purple; Kvinna från Tokyo, Svart natt." Sedan försökte de sig på några Maiden-låtar.
"De hade bett mig att lära mig fyra", säger Dickinson, "men de hade bara två album, så jag lärde mig allihop. Så fort vi hade spelat in ett par ringde Steve till Rod och sa: 'Kan vi gå in i en studio i kväll?' Och Rod sa: "Lugna ner dig, för fan! Vi har några gig att göra med Paul först! Efter det gick de alla ut och såg eländiga ut igen. Jag kände verkligen med dem - och jag kände med Paul också."
När de sista datumen med Di'Anno var avklarade återvände Dickinson till Battery Studios, där Martin Birch hade satt upp backingspåren från live-EP:n Maiden Japanminus Di'Annos sång. Med resten av bandet som åskådare spelade Dickinson in sång till fyra låtar, däribland, något passande för en ny början, Oskyldig exil. "När jag var klar gick de alla in i en liten vrå i tio minuter", säger han. "Till slut kom de ut och Steve sa: 'Nu går vi och tar en pint - du är med!' Den kvällen gick vi alla ut för att se UFO på Hammy Odeon. Vi blev kungligt fulla i baren. Och så var det med det."
Paul Di'Annos misslyckande var skapandet av Bruce Dickinson. Men den 22 oktober 2024, dagen efter Di'Annos död, var det Dickinson som hyllade honom under en Maiden-konsert i St Paul, Minnesota. I ett improviserat tal nämnde hannämnde han en låt från bandets debutalbum. Remember Tomorrowsom Harris och Di'Anno skrev tillsammans, är utan tvekan den mest känslosamma låt som Iron Maiden någonsin har spelat in, och Dickinson anser nu att de aldrig ska spela den igen, av respekt för Di'Anno.
"Om Paul någonsin ägt en låt så är det den", säger han. "Jag kan sjunga den, och har gjort det. Men jag tycker att vi ska lämna den till Paul nu."
Di'Anno hade dukat under för trycket från bandets intensiva turnerande inom loppet av två år. Dickinson knäcktes aldrig, men i mitten av 80-talet hade han det kämpigt. Även om han inte förlorade sin röst var han rädd att han höll på att förlora förståndet. Och när han tänker tillbaka på den perioden inleder han en lång och ibland brutal självanalys.
"Under hela åttiotalet jobbade vi så hårt, typ åtta konserter på tio dagar under åtta månader", säger han och skakar på huvudet. "Det är inte så bra om man har en röst som presterar mycket. Den kan inte prestera på den nivån med så många avhopp. Och efter ett år får man göra om allt igen. Och det här pågår i fem år... Man är under konstant stress varje kväll. Du lider av sömnbrist och självförvållad skit, oavsett om det är att jaga efter kvinnor, droger eller alkohol. Och varje dag går man bara upp och gör allt igen. Man är ett gäng grabbar tillsammans mot världen. Och ingen kommer att hjälpa dig om du faller, så det är bara att kämpa på, kämpa på, kämpa på..
"Du är inte en del av det normala samhället. PTSD, förskjutning - det är i praktiken vad du har. Och beroende på din personlighetstyp hanterar du det på olika sätt. Steve blev en enstöring. Adrian drack sig till en tidig grav. Jag var upptagen med att knulla allt som rörde sig. Och inget av det var hälsosamt.
"Jag minns något som Pete Townshend en gång sa om groupies. "När du inser att du kan knäppa med fingrarna och manipulera folk till att ha sex med dig, då är du på väg nerför det hala sluttande planet Fram till det ögonblicket är det oskyldigt. Du kan inte tro att kvinnor kastar sig över dig. Man tänker: "Det här är ju trevligt! Och det är det. Det är jävligt bra!
"Men det finns en mörk sida av det här. Var slutar man? När blir det en rekvisita, som alkohol eller kokain? När blir det din verklighet - fast det egentligen inte är det?
"Så det var då jag började med fritidsaktiviteter som fäktning. Jag tänkte att..: Jag måste göra något för att hålla min hjärna ren. För jag tittade mig omkring på våra samtida på åttiotalet..."
Han fortsätter: "Vi turnerade med Mötley Crüe. Fullständiga jävla förluster, mycket av det självförvållat. Och jag tänkte: 'Snälla, säg att jag inte ska sluta så där!'
"Jag kan inte föreställa mig att vara i ett band med någon som gick på heroin, Gud förbjude. När jag var med i Samson tog man en joint då och då. Eller så tog man lite speed och tänkte: 'Fan också! Det var fruktansvärt!' Och så gör man inte om det. Men så fort jag kom in i Maiden var det bara: räta på dig, flyg höger och sabba inte det här. Så bortsett från en och annan rekreation här och där i början, har det här aldrig varit ett stort knarkarband. Istället var det våra personliga liv som gick åt skogen.
"Och jag vet inte om Steve kände likadant, för han är inte så känslig, han är inte så bra på att uttrycka känslor - utom kanske allegoriskt i låtar. Med Steve måste man läsa mellan raderna på ett ganska djupt sätt."
Dickinson berättar att han i slutet av World Slavery-turnén nådde ett vägskäl i sitt liv.
"Jag trodde verkligen att jag skulle lägga ner allt helt och hållet", säger han. "Inte gå solo. Inte göra någonting. Bara sluta vara en del av musiken, för det är helt enkelt inte värt det. Det har förstört alla relationer som jag kanske har haft eller velat behålla.
"Adrian har fortfarande kvar sin första fru. Jag är inne på min tredje, och jag vill inte ha fler, tack så mycket. Jag är väldigt nöjd med den jag har just nu. Jag är superlycklig, för hon är lysande för min mentala hälsa. Jag tror att jag är chockerande för hennes! Men alla i det här bandet har gått igenom den där kvarnen. Och man undrar..."
Han tar en lång paus.
"När jag sitter här nu... Vet du vad? Jag tror att folk kanske tycker att det är förvånande att jag säger att det på det hela taget har varit värt det. En del kanske säger: 'Hur kan du ens tänka tanken att det kanske inte var värt det?' Men det gör jag faktiskt, eller hur? Det gör jag faktiskt.
"När man väger sitt liv på vågen är det mycket jag har missat. Mina barns uppväxt. Ja, jag såg dem, men jag såg dem inte växa upp på det sätt som normala människor ser sina barn växa upp. Och alla misslyckade förhållanden, för att man är skev i huvudet. Man har inte en normal uppsättning prioriteringar."
Efter World Slavery-turnén, när bandet började göra 1986 års album Somewhere In Time, var Dickinson, som Steve Harris en gång sa, "off with the fairies". Det Dickinson bidrog med - akustiska folkrocklåtar som påminde om Jethro Tull - avfärdades utan vidare av Harris. "Det fanns inget av mig på den skivan", säger Dickinson. "Jag var helt enkelt mentalt AWOL."
Så här i efterhand tycker han att det är "fantastiskt" att han höll ut som sångare i Iron Maiden i ytterligare sju år. Han beskriver tiden utanför bandet, då han arbetade som soloartist, som "befriande". När han återförenades med bandet kände han sig revitaliserad och redo för en ny utmaning.
"När vi återförenades var Steve, som den Steve han är, misstänksam. Han höll ögonen på mig. Jag sa bara: 'Kom igen, låt oss sätta igång och göra ett fantastiskt album!' Och det blev det."
Det albumet, Brave New Worldvar bandets bästa sedan Sjunde sonen av en sjunde son. Det markerade också början på en andra guldålder för Iron Maiden, som har varit anmärkningsvärd inte bara i omfattningen av bandets framgång utan också dess livslängd. Tjugofem år nu. Halva bandets livstid. Men de hade kanske inte klarat sig så här långt efter det som Dickinson upplevde för ett decennium sedan.
Bandet hade precis avslutat 2015 års album The Book Of Souls när Dickinson diagnostiserades med strupcancer. Det var en lång väg till tillfrisknande, 10 månaders behandling. "Jag fick en jävligt tung dos strålning", säger han. "Trettiotre sessioner."
Han säger nu att han alltid trodde att han skulle klara sig. "Jag kände mig stark i mig själv. Jag var optimistisk."
Från det att diagnosen ställdes gick han igenom de hypotetiska scenarierna en efter en.
"Det första jag tänkte på var: 'Jag har tre barn, jag vill se dem växa upp och för det måste jag vara vid liv. Och sedan, när vi väl har fått den biten ur vägen, låt oss se..
"Det kanske låter lite fatalistiskt, men min inställning var: om jag inte kan sjunga ordentligt, så är det slut för mig i Maiden. Och jag tänkte att det inte var rätt att Maiden skulle sluta på grund av det. Så jag skulle hjälpa dem att hitta en ny sångare.
"Tidigt fattade jag en rad "tänk om?"-beslut. Tänk om jag inte kan sjunga igen? Okej, då kan jag inte det. Tänk om jag skulle kunna göra hälften av det? Ja, då skulle det bli en diskussion med de andra killarna: "Vill ni fortfarande fortsätta med en halv sångare?" Jag gick absolut igenom allt det där."
Efter en paus ler han. "Jag hade tur", säger han. "Jag tog mig igenom allt, och även om min cancer var i samma område så påverkades inte mina stämband. Så vi behövde inte fatta det beslutet, för allt löste sig."
Adag efterefter detta samtal med Bruce Dickinson, och vid samma restaurangbord, ger Nicko McBrain sin sista intervju till Classic Rock som trummis i Iron Maiden.
Åtminstone ytligt sett är det samma gamla Nicko. Den höga rösten och den oförfalskade gor-blimey accenten. Den varma hälsningen och den enkla bonhomien. Men nu, vid 72 års ålder, verkar den självutnämnde "bandets farfar" ha blivit lite mjukare med åren och med den kristna tro som han har omfattat de senaste 25 åren.
Ingenting av det han säger denna dag ger någon tydlig indikation på att han redan har fattat beslut om sin framtid. Men när han talar om hur han har presterat bakom trumsetet sedan han drabbades av en stroke 2023 märks ett spår av sårad stolthet hos en man vars kraftfulla trumspel har varit kärnan i Iron Maiden i mer än fyra decennier.
När McBrain gick med i Iron Maiden 1982 var han redan väl bekant med bandet. "Jag träffade dem första gången 1979", säger han, "när jag arbetade med ett band som hette McKitty och vi spelade på samma festival."
Två år senare, på albumet Killers turné var McBrain med i förbandsgruppen Trust, det politiskt laddade franska punk-metal-bandet. "Det var då jag verkligen knöt an till Maiden-killarna", säger han. "Men tanken på att spela för Maiden en dag? På den tiden slog det mig aldrig."
Under tiden med Killers turnén hade han blivit vän med Maidens trummis Clive Burr. "Vi stod varandra mycket nära, han och jag. Trummisar är såna. Jag vet inte om vi har den där mentaliteten av: 'Jag är bättre än han' Det gjorde vi i alla fall inte."
Men i slutet av 1982 var Burr ute ur Maiden och McBrain var inne. På hans första album med bandet, Piece Of Mindär öppningsspåret Where Eagles Dare med en dundrande trumfusillad. "Det", säger han stolt, "var ett bra sätt att presentera mig själv." Därefter skulle han fortsätta att göra ytterligare 13 studioalbum med bandet.
Mot slutet av intervjun blir det en kort paus när McBrains son promenerar in i hotellets restaurang för att hälsa på sin pappa och ge honom en kram. En fyradagars mellanlandning i New York är ett tillfälle för alla bandmedlemmar att få tid med sina familjer, och McBrain kommer senare att hänvisa till detta i sitt avskedsbrev, där han säger "Jag meddelar mitt beslut att ta ett steg tillbaka från den slitsamma livsstilen med omfattande turnéer."
I sina avskedsord till Classic Rockanvänder han presens när han säger: "Det är en ära och ett privilegium att fortfarande vara en del av det. Det magiska med det här bandets långa liv är att vi fortfarande kommer bra överens och att vi fortfarande har den där passionen för musiken. Jag tror att det är den sanna essensen av Maiden. Och efter alla dessa år älskar jag fortfarande de här killarna. Jag skulle ta en kula för dem."
Med stigande känslor vänder han sig till sin tro. "Jag älskar Jesus och jag tror på Herren, och personligen tänker jag: 'Hur lång tid kommer han att ge mig?'"
Men till slut kan han inte motstå ett skämt. "Jag har alltid tyckt att det skulle vara fantastiskt att göra en Tommy Cooper", säger han och syftar på den legendariske fez-bärande komikern som dog på scenen - bokstavligen - under en direktsänd TV-show 1984.
"Vilket sätt att dö på!" säger han och skrattar. "Men jag är inte säker på att pojkarna skulle ha velat det."
Reför en tid sedan skrattade Steve Harris högt åt något som skrivits om honom. Han hade varit på turné med sitt andra band British Lion och spelat på små arenor, med en publik på hundratals personer, inte tiotusentals som Iron Maiden. På dagen för en spelning i vad som statistiskt sett är den kallaste staden i Storbritannien, läste han i en lokaltidning: "Steve Harris skulle kunna vara på en strand på Bahamas i sina Speedos, men istället fryser han kulorna av sig i Aberdeen!"
"Jag tyckte att det var jätteroligt", säger Harris. "Men det fick mig att tänka: 'Ja, vad i helvete håller jag på med?'"
Harris har bott på Bahamas i många år och besökte landet för första gången på 80-talet när Iron Maiden spelade in Piece Of Mind i Compass Point Studios i huvudstaden Nassau. "Det är så vackert där att jag måste nypa mig i armen ibland", säger han. "Men trots att jag bor precis vid en strand kan jag inte ligga i solen mer än en halvtimme åt gången. Jag kan helt enkelt inte. Jag är inte den typen av person. Jag måste göra saker. Och att spela musik är det jag älskar allra mest."
Det är därför han vid 68 års ålder har två band i stället för ett. Det är därför han har styrt Iron Maiden genom 50 år, och det är därför han kommer att fortsätta göra det även utan den gamla trotjänaren Nicko McBrain bakom sig.
"Självklart kan vi inte hålla på hur länge som helst", säger Harris. "Den show vi gör är en mycket fysisk sak. Hur länge kan vi hålla på? Jag vet faktiskt inte. Vi fick den frågan för tjugo år sedan och har fått den sedan dess."
Dave Murray säger att Maiden så småningom bör "buga sig med värdighet och elegans". Nicko McBrain har gjort det och Steve Harris tror att han kommer att veta när det är dags. Han ler och säger: "Man skulle vilja tro att ens bästa kompis skulle berätta det för en, eller hur? Men jag tror att man själv vet om man inte orkar längre. Och jag vill gärna tro att vi fortfarande är där ute och ger järnet."
Bruce Dickinson håller med. "Nyligen sa en kille, ett stort fan, till mig: 'Det är så kul att se att Maiden fortfarande gör det' Jag sa: 'Ja, och vi gör det på riktigt!' Det finns ingen detuning. Den här killen sa: "Många band använder backing tracks nu..." Jag sa: "Nej! Nej, nej, nej, nej, nej, nej!" Det var den dagen jag slutade. Eller dagen då vi slutar. Om det inte är äkta, är det inte Maiden. Tanken att man kan förvandla det till Disneyland Maiden, genom att använda backing tracks, några tricks... Nej! Maiden måste vara hundraprocentigt äkta - och jävligt grymt!"
Run For Your Lives-turnén är en nostalgitripp. "En historielektion", som Dickinson skrattande kallar den. Men både han och Steve Harris anser att drivkraften att skapa ny musik har varit nyckeln till Iron Maidens långa livslängd.
"Det är en fantastisk katalog vi har, men man kan inte bara förlita sig på den", säger Harris. "Vi har gjort turnéer tidigare där vi bara har spelat de gamla grejerna, men vi har alltid fortsatt att göra nya album. Och även nu skriver jag fortfarande hela tiden. Jag har så många idéer, det är löjligt, vansinnigt. Jag skulle inte kunna avsluta alla idéer jag har haft under tre livstider."
"Gud förbjude att vi skulle göra en ny skiva!" Säger Dickinson och skrattar. "Men vi är bokade till 2025, 2026... så vi får vänta och se hur vi alla känner inför det."
Det Dickinson känner nu är tacksamhet - och stolthet över vad det här bandet representerar.
"Jag tycker att Maiden är en kraft för det goda i världen", säger han. "Det är det verkligen. Det ser man varje kväll i publiken. Och ironiskt nog får vi nu njuta av det också, medan vi i början var så uppslukade av det att det aldrig föll oss in att säga: 'Det är fantastiskt Nu uppskattar jag hur fantastiskt det är. Så jag är ständigt tacksam för att jag vid sextiosex års ålder fortfarande kan göra det.
"Och", säger han med ett leende, "förhoppningsvis göra det bra."
Iron Maidens Run For Your Lives-turné når Storbritannien den 21 juni. Se sid 96 för datum, senaste info på ironmaiden.com

Unga guns på väg mot ära: (medsols från vänster) Steve Harris, Clive Burr, Paul Di'Anno.

Ross Halfin x4

Paul Di'Anno frontade ett tidigt Iron Maiden. Men hans opålitlighet ledde till att han avskedades.

centrum: Fraser Gray / Alamy

Iron Maiden 1980 (v.l.) Clive Burr, Dave Murray, Paul Di'Anno, Dennis Stratton, Steve Harris.

➤

För bandledaren Steve Harris var pressen och ansvaret ibland tungt vägande.

"Den show vi gör är en mycket fysisk sak. Hur länge kan vi hålla på? Jag vet verkligen inte." Steve Harris

Ross Halfin x2; överst till vänster: John McMurtrie

Kiss Gene Simmons säger att Iron Maiden med Eddie hade "det perfekta varumärket".

"Vi kommer att behöva fler monitorer..."

Ett fräscht Maiden 1981/82.

"Slasher" Dickinson med fäktningsfötter hemma i London 1985.

Bruce med fäktningsfötter: George Chin/IconicPix; Ross Halfin x2; Soldat: John McMurtrie

"Jag har alltid velat att det här ska vara det mest extraordinära heavy metal-bandet i världen." Bruce Dickinson

När det gäller fritidsaktiviteter är det få personer i rockvärlden som har fler strängar på sin lyra än Bruce Dickinson.

"Man bara levde det", säger Dave Murray om sina år på vägarna med Maiden. "Man spelade musik och njöt av att se en värld man aldrig sett förut."

"[I slutet av 90-talet] verkade det som om det närmade sig slutet ... Tills Bruce och Adrian kom tillbaka." Dave Murray

Ross Halfin x2; överst: John McMurtrie

Beach boys: (v.l.) Adrian Smith, Nicko McBrain, Bruce Dickinson, Dave Murray, Steve Harris.

Ovan till vänster: borde vara ett band som heter Smiler. Dave Murray, Steve Harris och Adrian Smith.
Till höger: Steve Harris med Maidens manager Rod Smallwood.
Nedan: inte ett band som heter Smiler. Janick Gers, Dave Murray, Blaze Bayley, Steve Harris och Nicko McBrain 1995.

Ross Halfin x3; längst ner: George Chin/IconicPix

"Åttiotalet var väldigt intensivt. För alla... Ibland blev jag bara helt galen." Adrian Smith

Särskilt Adrian Smith kände av trycket från album-tour-album-karusellen.

Formkastaren Janick Gers är den mest extroverta av Maidens tre gitarrister.

"Det här är en del av mitt liv. Det är inte hela mitt liv. Du kommer inte att se mig gå upp för Chiswick High Road med mitt skottsäkra bälte på mig." Janick Gers

huvud: dean karr/press; Janick Gers: Jim Steele/Getty

Janick Gers med Maiden på Wembley Arena, december 1990.

Nicko: sttickin 'det till dem med några tunga metall dunder.

Gör blicka tillbaka: Nicko (nedan) i slutet av sin sista show med den spännande åkturen som kallas Iron Maiden.

sotig: Mick Hutson/Getty; Ross Halfin x2; botten: John McMurtrie

"Det magiska med det här bandets långa liv är att vi fortfarande kommer bra överens och att vi fortfarande har den där passionen för musiken." Nicko McBrain

Nicko McBrain: När du läser detta har Maidens kraftfulla trummis klivit av efter en lång och framstående tid med bandet.

Den 5 juli 2025 återvände de fyra ursprungliga medlemmarna i Black Sabbath återförenas för att spela på allra sista Sabbath-konserten, i deras hemstad. Efter det blir det inga fler comebacker, inga fler turnéer, inga fler "sista" shower. Ozzy, Tony, Geezer och Bill ser tillbaka på sin otroliga tid tillsammans.

Ord: Dave Everley

XXXXXXXXXXXX

MM-Media Arkiv/IconicPix

Tet är så här allting börjar.
Det är maj 1969 och fyra unga män trängs i ett rum i Newtown Community Centre i Aston, Birmingham, för att uppfinna framtiden. Tillsammans har de en rad olika frisyrer i form av höstackar och ovårdade mustascher, trots att de alla knappt har lämnat tonåren. Den äldste är en mörkhårig figur som spelar gitarr med vänster hand och utstrålar en hotfull stämning. Vid 21 års ålder är han deras inofficiella ledare. Resten av dem är knappt 20 år.
De har spelat tillsammans i nästan ett år vid det här laget, först under namnet Polka Tulk Blues Band, sedan ännu kortare tid som vanliga Polka Tulk och nu som Earth. Under större delen av den tiden har de tagit spelningar där de kunnat och mest spelat blues- och bluesrockcovers. Men nyligen insåg de att de behövde lite eget material.
De har redan skrivit en låt, en jazzig, bluesig låt som heter Wicked World, vars skräckinjagande titel knyter an till den oro och ångest som finns i luften. De har också början till några andra, som de jammade fram under ett residens i en grottig klubb i Hamburg.
Men den låt de nu håller på att färdigställa är något helt annat. Inspirationen kom från Gustav Holsts olycksbådande Mars, den som för krig, från hans svit från början av 1900-talet Planeternamen de har framkallat lite mörk magi och förvandlat den till något helt annat.
Gitarristen, Tony Iommi, lägger ner ett tjocka, domedagstyngda riff innan den vildögde, vildhårige sångaren Ozzy Osbourne släpper ut det skräckslagna ropet: 'Vad är det här som står framför mig?' Musiken bryter plötsligt ut i en skräckslagen galopp, där basisten Geezer Butler är förlorad i sin egen värld medan han gungar huvudet från sida till sida, och trummisen Bill Ward slår på sitt kit som om han försökte hålla ett vilt djur nere.
"När vi avslutade låten sjönk jag liksom in i mig själv", säger Ward idag. "I tänkte att vi antingen just hade gjort vårt livs största misstag och och helt förstört framtiden, eller så har vi öppnat en dörr som leder till något okänt. Jag visste inte vad vi hade gjort."
Även om den färdiga låten inte kommer att ha sin titel i texten, passar den som de snart kommer att ge den, hämtad från en Boris Karloff B-movie-skräckfilm som kom ut några år tidigare, perfekt till musikens illvilliga aura: Black Sabbath.
Andra band hade redan gjort bluesen tyngre: Cream, Led Zeppelin, amerikanska Iron Butterfly, men Black Sabbath var något annorlunda. Det här var ingen blueslåt. Den var sin egen grej: en åskknall som skulle väcka en helt ny form av musik till liv och skicka ut bandet som skrev den på en resa som ingen av dem någonsin hade kunnat föreställa sig.
"Den låten var så annorlunda än allt annat som hade gjorts tidigare", säger basisten Geezer Butler nu. "När vi skrev Black Sabbathvisste jag att vi hade hittat vårt kall."
Tet är så här det hela slutar.
Den 5 juli 2025, 57 år efter att de fyra medlemmarna i Black Sabbath spelade tillsammans för första gången, kommer åskan att ljuda för sista gången.
Det är dagen då Ozzy Osbourne, Tony Iommi, Geezer Butler och Bill Ward går upp på scenen på Villa Park Stadium i Birmingham för en konsert med namnet Back To The Beginning, en referens till det faktum att alla fyra männen är födda och uppvuxna ett stenkast stenkast från denna ärevördiga fotbollsplan, hemvist för Aston Villa FC sedan 1897.
Det kommer att bli den mest högljudda avskedsfesten i historien. I februari 2023 meddelade Ozzy att han inte längre skulle turnera, vilket var kulmen på flera år av hälsoproblem, fysiska skador och försvagande operationer. Han bestämde sig 2024 för att han ville avsluta med en sista spelning i hemstaden, och han ville att black Sabbaths originaluppställning skulle vara en del av den. Den kommande spelningen blir första gången alla fyra medlemmarna spelar tillsammans på nästan 20 år, och det blir sista gången någonsin. För Black Sabbath, och för Ozzy Osbourne, är Back To The Beginning ett sätt att sluta cirkeln.
"'Viktig' är inte det ord jag skulle använda," Ozzy säger till Classic Rock om spelningen i Villa Park showen i Villa Park. "Det här är min avskedsföreställning. Jag är väldigt välsignad att få säga adjö med hjälp av så många fantastiska musiker och vänner."
Listan över vänner är minst sagt imponerande. I stort sett alla betydande rock- och metalband som är verksamma idag finns representerade på den stjärnspäckade listan: Metallica, Guns N' Roses, Slayer, Tool, Faith No More, Red Hot Chilli Peppers, Ghost, Korn, Anthrax... listan kan göras lång. Det här är inte bara människor vars musik har formats av Sabbath. De är människor vars hela identitet har formats av dem.
Uppställningen innebär att Back To The Beginning utan tvekan är årets, förmodligen decenniets, största enskilda spelning. Men kvällen själva kvällen kommer att tillhöra de fyra män som hjälpte till att starta allt detta för alla dessa år sedan.
"Vi har alltid haft ett band till varandra", säger Iommi. "Allt som har hänt genom åren, allt gnäll om det ena eller det andra, vi är en familj i slutändan en familj i slutändan."
Hdet kan han säga nu, men Iommi var till en början inte säker på om han ville spela en Black Sabbath-konsert 2025. "Jag hade redan stängt dörren för det", säger han om tanken på att Sabbath skulle spela live igen. "Jag trodde att det var det."
Han pratar om The End, den 11 månader långa turnén som avslutades med en avskedsföreställning på Birminghams Genting Arena den 4 februari 2017. Det var inte riktigt det perfekta avskedet - Bill Ward var inte med efter att ha dragit sig ur den senaste Sabbath-återföreningen drygt fem år tidigare - men det var en så bra avslutning på en så lysande karriär som det bara går. För Iommi, vars beslut var att inte turnera mer efter att ha diagnostiserats med lymfom i början av 2012, var det otvetydigt slutet på vägen för Black Sabbath. The End betydde verkligen slutet den här gången.
"Det var verkligen känslosamt", säger han nu om den sista spelningen. "Jag tänkte: 'Nu är det slut, vi är klara, vi kommer inte att spela tillsammans igen.'"
Och så verkade det, tills han fick ett sms från Ozzy Osbourne hösten 2024 där han föreslog att original-Sabbath skulle återförenas för ytterligare en spelning under vad som skulle bli Ozzys sista livespelning någonsin. Gitarristens reaktion: "I ville inte göra det."
Geezer Butler har en annan syn på The End-turnén idag. "För mig var det definitivt slutet på turnélivet", säger han. "Men jag uteslöt inte en engångsspelning, eller kanske ett album."
Han fick samma besked från Ozzy: ville han göra en spelning till? "I sa ja om de andra var med på det", säger han säger han.
Iommi ändrade sig när han fick veta att vinsten från spelningen skulle gå till tre välgörenhetsorganisationer: Cure Parkinson's, Birmingham Children's Hospital och Acorns Children's Hospice.
Men det fanns ett annat villkor: Bill Ward måste vara inblandad.
Medlemmarna i Black Sabbath har inte alltid varit överens om allt genom åren, men de är otvetydigt överens om en sak idag. Den här återföreningen skulle inte bli av om inte Bill Ward var inblandad.
Geezer: "Hela poängen med den här sista spelningen var att avsluta med att de ursprungliga fyra av oss spelade tillsammans, så jag skulle inte ha övervägt det utan Bill."
Tony: "Nej. Det skulle inte vara någon mening. Vi har redan gjort det. Och det var det som var grejen. Eftersom det är originaluppsättningen gör det det mer korrekt. Så nej, jag skulle inte ha gjort det utan originaluppsättningen."
"Det är mycket viktigt", säger Ozzy. "Original-Sabbath kommer aldrig att stå på scen tillsammans igen. Från slutet av sextiotalet är vi förmodligen ett av de enda band där originalmedlemmarna fortfarande lever och pratar med varandra."
Iom det här måste sluta någonstans, så är Villa Park den perfekta platsen.
Iommi tänker inte börja låtsas att han är ett fotbollsfan i det här sena skedet, även om han har känt många spelare. "Många av mina vänner var före detta fotbollsspelare och managers av någon anledning", säger han. "Jag brukade bjuda hem dem runt till mitt hus för middag. Folk som [80-talsstjärnorna] Andy Gray och Trevor Francis, och det skulle vara: 'Prata inte om fotboll!'"
Ozzy har inte heller visat något större intresse för fotboll genom åren, även om han och Ward som barn båda "mindade" folks bilar för att få pengar på matchdagar - i princip ungdomsutpressning. "Det var helt galet", säger trummisen glatt. "De betalade oss så att viatt vi inte skulle sticka en kniv i däcken."
För Ward och Butler är det en annan sak. Särskilt den sistnämnde följer Aston Villa religiöst. "Det kan inte bli bättre", säger han om valet av arena.
Men kopplingen till Aston går djupare än fotboll. De växte alla upp i detta arbetarklassområde i Birmingham, alla inom en halvmil från Villa Park. Bill bodde på den östra sidan, Ozzy på den västra, Geezer och Tony på den södra: tre punkter på ett imaginärt krucifix. De gick i skolan i Aston, de började spela musik där, de bildade Black Sabbath där. Dess fabriker och stålgjuterier formade dem och formade deras musik.
Sabbaths ursprungshistoria har berättats många gånger. Hur Tony Iommi och Bill Ward dök upp på tröskeln till en kille som kallade sig Ozzy Zig efter att deras band Mythology föll sönder efter en efter ett haschtillslag, bara för att för att upptäcka att det var en kille som Iommi brukade klå upp i skolan. Hur Bill hade övertalat Tony att satsa på Ozzy, och hur Ozzy tog in Geezer Butler, hans kompis från deras gamla band Rare Breed (det fanns ytterligare ett par personer i början, en slidegitarrist och en saxofonist, som sedan länge är bortglömda).
Ward kan fortfarande minnas första gången de fyra män som skulle komma att utgöra kärnan i Black Sabbath spelade tillsammans. "Vi hörde Oz värma upp i ett annat rum", säger han. "Jag lyssnade på hans röst, den här unge mannen, och han lät så stark och frisk. Jag tänkte: 'Herregud, vi måste hålla fast vid det här. Det här är speciellt.'"
Iommi har ett annat minne av det ljud som de åstadkom den första gången. "Det var ett fruktansvärt oväsen", säger han och skrattar. "Geezer var gitarrist, han hade aldrig spelat bas förut. Jag visste inte ens att Ozzy sjöng. Men det är fantastiskt hur snabbt allt kom på plats."
De hade hela världen framför sig på den tiden. Deras kamratskap var okrossbart.
"Det fanns en enighet mellan oss", säger Ward. "Vi kunde inte hålla oss borta från varandra. Vi brukade följa varandra hem efter att vi hade spelat. Vi kom till det första huset och satte oss och pratade. Sedan bestämde vi oss för att att gå till någon annans hus och göra samma sak. Vi gick hela natten och lyssnade på varandras hjärnor: "Vad tycker du? Ibland kom vi inte hem förrän fyra eller fem på morgonen. Om någon av oss blev skadad eller hamnade i slagsmål, så stöttade vi varandra."
"Vi levde och andades varandra", säger Iommi.
Ozzy lämnade Black Sabbath för första gången i slutet av 1977, då han gick ut från en repetition och kom inte tillbaka.
Under en stor del av det föregående decenniet hade Sabbath flugit högt i alla avseenden. De hade inte så mycket banat väg som ångvält en ny väg, tyngden i deras musik var ett riktmärke för alla andra band att sträva efter. Skivorna de släppte mellan 1970 och 1975 - från det enorma självbetitlade debutalbumet till den vildögda, kokainpåverkade manin på Sabotage - är en av rockvärldens största sviter med sex album. Längs vägen fick dessa fyra ungdomar från Aston uppleva allt som berömmelse hade att erbjuda, både bra (turnéer, droger, sex) och dåligt (rättstvister, religiösa protester, dödshot). Som Iommi säger, de levde och andades varandra.
Men i slutet av 1977 började de andas in ångor. Ozzy var trött efter åratal av turnerande och käbbel, alkoholpåverkad efter åratal av drickande och undrade var alla pengar som bandet hade tjänat egentligen var. Och sedan var han borta, inte längre medlem i Black Sabbath.
Hans självpåtagna exil varade dock inte länge. Några månader senare var han med igen. I början av 1979 var han ute igen. Men den här gången var det inte hans val.
"Vi hade inget val", säger Tony. "Skivbolaget sa: 'Hur går det med det nya albumet?' Jag sa: 'Åh ja, det går bra.' Men vi hade inte gjort någonting. Vi skrev ner riff, men Ozzy var inte i rätt sinnesstämning. Han var inte med på det längre."
Vad som hände sedan är en Hollywoodfilm som väntar på att hända. Ozzy gömde sig på ett hotell i Los Angeles, fast besluten att dricka och snorta sig till döds, innan han drogs upp ur vraket av sin karriär av Sharon Arden, dotter till Sabbaths hårdföre manager Don Arden och sångarens blivande fru. Hans solokarriär fick en flygande start med 1980 års Blizzard Of Ozz albumet och han såg sig aldrig tillbaka.
Sabbath lyckades själva med ett mindre mirakel när de tog in den tidigare Rainbow-sångaren Ronnie James Dio och gjorde 1980 års karriäråterupplivande album Heaven And Hell. Men Ward njöt inte av livet i Black Sabbath nu när den ursprungliga gemenskapen var bruten.
"Jag saknade Oz", säger han sorgset. "Jag kände en enorm förlust. Och det fanns andra problem på samma gång. Jag förlorade min mor, vilket var stort för mig, och mitt drickande accelererade, vilket började bli ett problem."
Ward slutade i bandet före albumet Heaven And Hell-turnén startade.
"Jag vet inte vad Black Sabbath borde ha gjort, men jag vet att det inte fungerade för mig."
Iommi fortsatte med Sabbath under 80-talet, till en början med Geezer vid sin sida och sedan som den sista kvarvarande originalmedlemmen. Ozzy- och Sabbath-lägren kastade hugg mot varandra i pressen på samma sätt som stridande familjemedlemmar kastar förolämpningar omkring sig på en full bröllopsfest - de var utformade för att skada snarare än lemlästa.
"Vi fokuserade främst på vad vi gjorde", säger Iommi, "men jag var förstås ozzys karriär, eftersom han var en del av mitt liv. Jag gillade en del av det han gjorde. Det var bra för honom att han hittade människor som han kunde göra något med. Det fick honom att lyfta på arslet. Vi också, för vi ville inte förlora den ursprungliga uppställningen, men vi hade inget val."
Oavsett hur relationerna mellan de fyra originalmedlemmarna såg ut vid en viss tidpunkt under 1980-talet gick det inte att ändra på det faktum att Black Sabbaths originaluppsättning inte skulle komma tillbaka. Det vill säga, tills de gjorde det.
Six år efter att de sparkat Ozzy återförenades Black Sabbaths originaluppställning på scenen för första gången. Detta var den 13 juli 1985 på John F. Kennedy Stadium i Philadelphia. Tillfället var den amerikanska delen av Live Aid i USA.
"Oof, jävla helvete", säger Iommi, krympande vid minnet.
"Oof, jävla helvete" sammanfattar det ganska bra. Live Aid är berömt för många saker - Queens framträdande, Bono som föll av scenen mitt under spelningen, Bob Geldof som sa "fuck" på brittisk TV klockan 15.00 en lördagseftermiddag Lördagseftermiddag. En sak som det definitivt inte är känt för är återföreningen av Black Sabbath.
Vid det här laget var gitarristen den sista kvarvarande mannen i den ursprungliga uppställningen. När erbjudandet kom om att återförenas med Ozzy, Geezer och Bill för att spela en kort spelning som en del av denna enorma välgörenhetsshow, tänkte han: "Varför inte? Telefonsamtal gjordes, planer arrangerades.
"Vi hade inte spelat tillsammans på ett tag", säger Iommi. "Vi hade en bokat för att repetera en av dagarna före konserterna, men allt vi gjorde var att dricka och prata om gamla tider."
Kvällen före spelningen gick de till baren igen.
"Dagen för showen hade jag förstås en fruktansvärd baksmälla", minns han. "Det var därför jag hade mina mörka glasögon på mig. Det hjälpte inte att vi fick de här stämningarna före spelningen, för det var problem mellan Sharon och [hennes pappa och tillika Black Sabbaths manager] Don Arden. Det hela var lite kaotiskt."
De hann med tre låtar den dagen: Children Of The Grave, Iron Man och Paranoid. Det var långt ifrån att vara ett bra bra framträdande (även om det åtminstone inte var lika dåligt som för ett annat band som hade återförenats för evenemanget: Led Zeppelin).
När det var klart skakade de hand och stapplade iväg åt sina respektive håll. Bara så där, den första Black Sabbath-återföreningen hade kommit och gått.
Nästa gång det hände var det mycket mindre "Oof, jävlar i helvete". Den här gången var det den 15 november 1992 i Costa Mesa, Kalifornien, på den sista kvällen av Ozzys förmodade pensioneringsturné. Iommi, Butler och Ward anslöt sig till sin tidigare bandmedlem på scenen i slutet av spelningen för ett glatt mottaget extranummer med fyra låtar, och spelade Black Sabbath, Fairies Wear Boots och den allestädes närvarande Iron Man och Paranoid.
Det blev en partiell återförening 1997, då tre fjärdedelar av den klassiska line-upen samlades för att spela på årets Ozzfest i USA - Ward var frånvarande och hans hans plats togs av Faith No Mores Mike Bordin. Men den verkliga grejen kom i december samma år, när den ursprungliga kvartetten återförenades för två spelningar på Birminghams NEC Arena. Det här var heavy metals grundare som tog tillbaka den till där den hade börjat.
"Det var fantastiskt att spela i vår hemstad med vår ursprungliga line-up", säger Iommi. "Det var bra."
"Vi spelade särskilt bra på de konserterna", säger Butler. "Jag var mycket stolt över alla."
"Jag tyckte om det", säger Ward. "Jag tyckte om att vara med bandet."
Man måste skratta. "Det var bra" och "Vi spelade bra" underskattar verkligen briljansen i de här konserterna. Inte bara musikaliskt, utan även känslomässigt. Sabbath var majestätiska, åren föll bort när de spelade, de 20-någonting barn de en gång hade varit synliga där de 50-någonting män de hade blivit nu stod. Att säga att det fanns vuxna män som grät i publiken är vanligtvis en stor kliché, men i det här fallet stämde det båda kvällarna.
Denna Sabbath-återförening tog slut i december 1999, i slutet av en turné som kallades The Last Supper eftersom det förmodligen var bandets sista spelning. Naturligtvis var det ingen sådan sak. De var tillbaka igen 2001 och försökte (utan framgång) spela in ett nytt album med producenten Rick Rubin, och var sedan ute på vägarna igen 2004 och 2005.
Det blev inget stort avskedsmeddelande den här gången, även om en juridisk tvist mellan Osbourne- och Iommi-lägren om den senares beslut att återförenas med Ronnie James Dio under Black Sabbath-namnet antydde att en del av den gamla aggressionen hade stigit upp till ytan (Iommi/Butler/Dio-iterationen av bandet döpte om sig till Heaven & Hell).
Allt detta tydde på att det inte fanns någon större chans att en återförening skulle ske igen, vilket oundvikligen innebar att det hände igen. Den 11 november 2011 samlades de fyra originalmedlemmarna i Black Sabbath på scenen på klubben Whisky A Go Go i Los Angeles för att meddela att de inte bara skulle återförenas för att turnera igen under 2012, utan att de också skulle spela in sitt första album tillsammans sedan Never Say Die!.
Och det var där saker och ting blev röriga.
Oen 19 maj 2012 spelade Black Sabbath sin senaste comebackspelning, i - var annars - Birmingham. Tre tusen personer fyllde O2 Academy för denna uppvärmande klubbspelning inför deras framträdande som huvudakt på Download en månad senare.
Men en person saknades. I februari, tre månader efter tillkännagivandet att alla fyra originalmedlemmarna skulle återförenas, drog sig Ward ur återföreningen.
Båda sidor har sina egna versioner av vad som gick fel: ett "osignerbart kontrakt" (Ward); en fysisk oförmåga att klara av kraven på en lång turné (resten). Slutresultatet blev att det var Tommy Clufetos, trummisen från Ozzys soloband, som satt bakom trumsetet den kvällen, och vid varje efterföljande Sabbath-spelning under de kommande fem åren, ända fram till den sista spelningen på The End-turnén. När Sabbath spelade in sitt återföreningsalbum 2013 13 var det Rage Against The Machines Brad Wilk som fick äran.
Ingen är villig att riva upp gamla sår idag, men det är uppenbart att Ward tog illa vid sig av splittringen och de efterdyningar som följde. "Det var en svår period för mig", säger han. "Det var mycket smutskastning. Jag vände mig inåt, vilket inte var så klokt. Jag blev sjuk."
Så småningom tog han sig ur sin nedstämdhet med hjälp av "trumkonst", bilder som skapades av rytmer som han slog. Men han hade återknutit kontakten med Ozzy redan innan dess. Trots vad som sades i pressen var problemet aldrig mellan dem två. Ozzys fru Sharon, kanske, men inte Ozzy själv. "Jag och Oz blev aldrig osams", säger han. "Sakta men säkert kom allt att ordna sig."
Tony säger att han och Ozzy pratar mer än de någonsin gjort, och han har kontakt med Bill och Geezer då och då. Det fanns ett ögonblick för ett par år sedan när en upprörd Ozzy i en intervju skällde ut Geezer för att han inte hade ringt honom efter att sångaren hade offentliggjort olika hälsoproblem, men det visade sig vara ett missförstånd (Geezer använder inte telefon och sa att han hade skickat flera "krya på dig"-meddelanden som aldrig nådde Ozzy). Och Bill, mannen som har tillbringat långa perioder i självvald exil från Sabbath, verkar uppriktigt glad över att alla är vänner igen.
"Det är ett osynligt band", säger Ozzy. "Det kan inte brytas."
Iom du är här för att få veta vad du kan förvänta dig av Back To The Beginning-spelningen, är jag ledsen att göra dig besviken. Det beror främst på att ingen av de män vars namn står högst upp på listan vet vad de ska göra. De är inte undvikande. Det är bara det att när vi pratar, i mitten eller slutet av mars, låter det som om de verkligen inte har någon aning om vad som kommer att hända.
Det här är vad vi vet:
1. Ozzy kommer att spela en kort solospelning, förmodligen i slutet av kvällen.
2. Han kommer sedan att ansluta sig till resten av Sabbath för deras sista hurra tillsammans, vilket också kommer att vara ett ganska kort set.
3. Det är i stort sett allt.
Men hjulen är definitivt i rörelse. Tony skickade Ozzy en lista med låtar som han skulle vilja göra. "Och han skickade tillbaka en lista där han sa att han ville göra de här låtarna", säger gitarristen. "Sedan skickade jag en lista till Bill och Geez för att se vad de tyckte."
"Det är fortfarande tidigt, men jag tror att vi förmodligen kommer att göra ett kortare set eftersom Ozzy också gör ett soloset", är Geezers syn på saken. "Jag tror att vi kommer att hålla oss till de gamla favoriterna som War Pigs, Iron Man, Paranoid etcetera. Men vi får se."
I Kalifornien har Ward tränat inför giget. Han lider av neuropati, vilket kan orsaka smärta i fötterna, men det stoppar honom inte. Han lägger ispåsar på fötterna. "Det tar bort all smärta och brännande", säger han.
Han spelade i två timmar igår. "Väldigt högt", säger han med viss stolthet. Han har åter börjat använda tunga cymbaler, sådana som skär genom Tony och Geezers gitarr och bas, och han har allmänt stärkt sina handleder. Han håller på att förbättra sin kondition. "Sparring, boxning, det håller min överkropp i form", säger han. "Jag tar det här på allvar."
För Ozzy är de hälsoproblem och operationer som har lett till att han har dragit sig tillbaka från musiken ingen liten sak att övervinna. I sitt e-postmeddelande till Classic Rock i slutet av mars låter han optimistisk om de förberedelser som krävs inför Back To The Beginning-showen. "Vilka förberedelser?", säger han. "Det är vad jag gör."
Några veckor senare, i sin radioshow på Sirius X, ger han mer av en inblick i hur det är att behöva bygga upp sin kondition, i princip från grunden.
"Jag gör två uppsättningar av tre minuters promenader om dagen och styrketräning", säger han. "För dig är tre minuter ingenting, men jag har legat på rygg och återhämtat mig från ett stort antal operationer."
Men där det finns en vilja, finns det ett sätt. Iommi fick ett sms från Ozzy några dagar innan vi talades vid, där han berättade om sina planer på att flyga till Storbritannien i slutet av maj. "Vi kommer att repetera någon gång i mitten av juni", säger gitarristen. "Och då kan vi svara på frågorna om vad vi ska spela och vad vi är kapabla att göra."
En sak som Iommi säger att han inte kommer att göra är att spela med några andra band på skivan. Jobbet med att sätta ihop denna stjärnspäckade line-up har frivilligt tagits över av Rage Against The Machine-gitarristen Tom Morello, som har tagit sig an uppgiften med samma entusiasm som ett litet barn som just upptäckt nycklarna till Haribo-fabriken.
"Det är helt otroligt vad han har gjort", säger Iommi om Morello. "Jag skulle dö av chock om jag försökte sätta ihop det. Men jag kan inte se någon av oss gå upp och jamma med någon annan, för alla andra kommer redan att jamma med alla andra. Mitt mål är att fokusera på Sabbath, och det är allt. Vi har inte spelat med Bill på flera år och det är den ursprungliga uppställningen, så jag är säker på att det kommer att bli väldigt känslosamt."
Och vad tycker Bill Ward själv om det hela?
"Mitt jobb är att spela häcken av mig", säger han. "Det är vad jag gör. Inget ont om andra människor, men jag är trummis i Black Sabbath. Det har jag alltid varit och det kommer jag alltid att vara."
Ledan förra året gick Tony Iommi tillbaka och lyssnade på musiken som han hade skrivit tillsammans med sin tekniker och producent Mike Exeter för 13sabbaths mycket omtalade återföreningsalbum från 2013. Detta var innan producenten Rick Rubin fick tag på den.
"Hela bandet hade kommit över till mitt hus och vi skrev ner saker", säger han. "I lyssnade på det och tänkte: 'Blimey, det låter bra'."
13 var originaluppsättningens första album sedan Never Say Die!35 år tidigare. Förväntningarna på att dessa 60-talister skulle kunna ta vid där de slutade i slutet av 20-årsåldern och början av 30-årsåldern var optimistiska, men 13 var ingen skamfläck. För Iommi är albumet ändå färgat av erfarenheten av att göra det med Rubin.
"Jag åkte till Los Angeles med tre CD-skivor fulla av idéer, men han tvingade oss att ta bort allt som jag hade satt ihop", minns han minns han. "Han ville att det skulle låta som det första albumet. Men det går inte att återskapa. Vissa saker lät bättre när vi arbetade hemma hos mig - det lät mer... levande. Men det är vad det var. Och det är synd synd att Bill inte spelade på den, men det var svårt.
Butler har likaledes blandade känslor.
"Det finns några bra låtar på den, till exempel God Is Dead?, Zeitgeist, Damaged Soul och Dear Father", säger han. "I fick för mig att Ozzy skulle skriva alla texter, men Rick Rubin insisterade på att jag skulle skriva dem. Så jag ändrade runt några av Ozzys texter och idéer och skrev sedan allt i en galen rusning. Jag gillar Sabbaths texter ska betyda något, men att försöka komma på tretton ämnen att skriva om kvällen innan jag skulle spela in dem gav mig huvudvärk."
Han säger att han skulle ändra en del av texterna om han fick göra om det igen. Och han upprepar Iommis ord: "Det skulle ha varit fantastiskt om Bill hade varit med."
Iommi säger att det kan komma en tid då låtar som han skrev före Rubin för 13 släpps - "Det kan mycket väl hända" - men om det inte sker en stor förändring eller ett mindre mirakel, 13 kommer sannolikt att förbli Black Sabbaths inspelade svanesång.
"Jag har blivit tillfrågad om att göra ett Sabbath-album", säger Iommi. "Det skulle kunna bli bra, men jag vill inte ta mig tid att sätta mig ner och skriva som förra gången och sedan blir det bara en massa strunt."
Geezer är något mindre tveksam. "Önskar jag att vi hade gjort ett nytt album? Nej, det önskar jag inte, men om någon verkligen vill göra ett nytt album skulle jag ställa upp på det. Men inte bara för att göra det."
Och Bill Ward, som inte fick chansen att spela på vad som troligen är Black Sabbaths sista studioalbum?
"Jag skulle älska att göra ett nytt album", säger han. "Det kan jag säga rakt ut."
Även om det inte blir några fler Black Sabbath-album betyder det inte att det inte kommer att bli mer musik från medlemmarna i Black Sabbath. Butler säger att han "alltid pysslar i min hemmastudio, men främst för min egen njutnings skull". Ward och Iommi skriver båda aktivt musik med sikte på att ge ut den. Ward håller på med flera soloalbum, bland annat hans länge väntade Bortom Astonsom för närvarande innehåller 26 spår. "Vi behöver bara hitta någon som vill släppa det ordentligt", säger han.
Iommi har inte heller slutat skriva musik heller. "Det börjar verkligen hända saker nu", säger han. "Jag går in på en måndag eller tisdag med Mike Exeter och vi lägger idéer på låtarna." Han är förtegen om vem som kommer att sjunga på den. "Jag tänkte skulle använda olika sångare, sedan skulle jag göra instrumentala grejer, jag har grejer med bara en sångare. Vi får se."
Gitarristen spelade på ett par spår på Ozzys soloalbum från 2022 Patient nummer 9. Han är inte främmande för att arbeta med de andra killarna igen separat. "Det är något helt annat än att göra ett Sabbath-album", säger han. "Jag vill bara inte hamna i den där grejen med: 'Åh, det är ett Sabbath-album. Kommer de att turnera?' Kommer de att göra det ena eller det andra?"
Inte ens Ozzy, mannen som fick idén till denna pensionsfest för en miljon dollar, tar ett steg tillbaka från studion helt och hållet.
"När det gäller inspelningar tycker jag fortfarande om att göra mitt eget arbete", säger han. "I tycker också om att sjunga på andras verk. Under överskådlig framtid kommer jag att fortsätta att spela in, om projekten intresserar mig."
Oen 5 juli kommer Black Sabbath att avsluta sin karriär mindre än en mil från där den började. Detta är inte det senaste falska slutet. Det blir inga fler comebacker, inga fler turnéer. Vi kommer inte att få se någon ny avskedsföreställning om fem år.
"Nej, det gör vi inte", säger Tony. "Som jag sa, jag ville ursprungligen inte göra den här, för jag hade redan stängt dörren till den och trodde att det var det."
"Jag kommer aldrig att säga aldrig, för jag har sagt aldrig för många gånger förut och se vad som hände", säger Geezer. "Men jag tror på allvar att det här är slutet, såvida inte någon gräver upp oss eller hittar vårt DNA i framtiden och återskapar oss."
Back To The Beginning kommer att bli en bitterljuv kväll, inte minst för att det känns verkligt den här gången. Men det handlar inte om Sabbaths arv - det cementerades för länge sedan. Det handlar om början och slut, om vänskap och tidens gång, om fyra arbetarklasskids som uppnår det omöjliga.
"Man kan aldrig veta hur ens liv kommer att bli", säger Iommi. "Det gäller bara att tro på det man gör och följa den vägen. Det är alltid vad jag har haft, och att inte ge upp."
Här, i slutet av allt, hur vill Sabbath bli ihågkomna?
"För vad vi bidrog med", säger Tony Iommi. "För att vi tog fram den här musiken och inspirerade andra band att bygga vidare på den."
Geezer Butler: "Som fyra arbetarklasskillar som trotsade alla odds, men hade en obrytbar tro på oss själva och förenades med de största fansen någonsin."
"För att ha visat att det är okej att ta ut svängarna, att vara udda och extraordinär och grov i kanten", säger Bill Ward. "Vi var högljudda och aggressiva, och det är det jag älskar med oss."
Back To The Beginning ägde rum den 5 juli på Villa Park i Birmingham.

Geezer och Ozzy släpper ut håret. Eller upp.

Geezer: Fin Costello/getty; ozzy: Ross Halfin

Heavy metal: Sabbath med sina silverskivor för 1976 års Teknisk extas album, den 10 augusti 1977.

Mirrorpix via Getty

"Den ursprungliga Sabbath kommer aldrig att stå på scen tillsammans igen." Ozzy Osbourne

"Okej, vem ropade efter en Jethro Tull-låt?" Iommi med Sabbath i London 1976.

"Vi har alltid haft ett band till varandra... Vi är en familj när allt kommer omkring." Tony Iommi

Erica Echenberg/Redferns

Åren med mustasch. (Alltid en som förstör en hel uppsättning.) Fotosession i Tyskland, mars 1971.

Plitz/Good Time-Nikma/Dalle/IconicPix

Bill Ward med Sabbath på Rainbow Theatre i London, mars 1973.

"Vi var högljudda och aggressiva, och det är det jag älskar med oss." Bill Ward

huvud: Michael Ochs Archives/Getty; bill: Ian Dickson/Getty

huvud: ABC Photo Archives/Disney General Entertainment Content via Getty; ozzy: Chris Walter/getty

Sabbath-fans så långt ögat kan nå på California Jam den 6 april 1974.

"Snälla, bara en sista show! Med alla fyra originalmedlemmarna!"

Ross Halfin

Ross Halfin x2

"Jag tror att vi kommer att hålla oss till de gamla favoriterna som War Pigs, Iron Man, Paranoid etcetera. Men vi får se." Geezer Butler

"Är det här Ozzys sista show? Tusen procent"
Sharon Osbourne på Back To The Beginning-showen.

När kom idén till Back To The Beginning-showen?
Vi har jobbat på det i ett och ett halvt år. Det kom sig av att Ozzy fortsatte att säga att det enda han ångrade var att han inte fick säga tack och adjö till sina fans. Han kände sig hemsk över det. Jag tänkte: "Hur kan vi göra det? Hur kan vi få det att hända?" Och våra goda vänner på LiveNation kom fram. Jag kunde inte ha gjort det utan dem.
Hur viktigt var det att Bill Ward var inblandad i det här?
Det var viktigt för Ozzy. Det var väldigt viktigt för honom. Vi är bara glada att han sa ja. Ozzy är väldigt, väldigt glad.
Varför bad ni Tom Morello att vara musikalisk ledare?
Tom har varit otrolig. Jag har känt honom sedan han var en liten pojke. Han är ett mellanting mellan musiker och talare. Han inger respekt, oavsett från vem - folk lyssnar på hans förslag. För att han har den respekten från alla.
Har du ringt Dave Grohl för att se om Ozzy kan låna tronen som han använde när han bröt benet?
Åh, herregud! Nej, vi har en miljon Ozzy-troner.
Kommer det att bli en hyllning till Randy Rhoads i någon form?
Med Ozzy, ja, så klart.
Intäkterna från showen går till tre välgörenhetsorganisationer. Varför valde ni just de tre?
Cure Parkinsons är en självklarhet - vartenda öre går till att hitta ett botemedel, och det är det som är viktigast. Och det är samma sak med Birmingham Children's Hospital och Acorns Children's Hospice. När Ozzy var liten låg han länge på sjukhus och det var fruktansvärt. Han vill aldrig att ett barn ska behöva gå igenom det han gick igenom. Han vill samla in tillräckligt med pengar bara för att ge lite lycka.
Kommer det här verkligen att bli Ozzys sista show någonsin?
Ett tusen procent. Allt som Ozzy någonsin velat göra, har han gjort. Varje plats han någonsin velat åka till. Han har haft ett otroligt liv. Han är färdig. Efter det här ska vi bokstavligen gå hem och stänga dörren.
Ska han sluta göra musik helt och hållet?
Han gillar att åka och spela på andras låtar. Han tycker om det. Så han kommer inte att ge upp inspelningen.

Tony Iommi tänder lite heavy metal-eld.

"Vi är ett av de enda banden där originalmedlemmarna fortfarande lever vid liv och pratar med varandra." Ozzy Osbourne

Alla ler: (l-r) Bill Ward, Geezer Butler, Ozzy Osbourne, Tony Iommi.

Avkomman

Pretty Fly (för en vit kille)

Inspirerad av en serveringspersonal med basebollkeps på en krog gav låten bandet en brittisk singel nr 1, lyfte dem ur svackan och förberedde dem för nästa period av stora framgångar.

Ord: Niall Doherty
Porträtt: Paul Harries

Take-Off för den vackra flygande killen
Videon för Ganska flygande (för en vit kille) var oundviklig under en period, vilket gjorde den titulära Vita killen karaktär lika känd som låten. Han spelades så bra av skådespelaren Guy Cohen att bandet tog med honom på turné bara för att han skulle kunna komma upp på scenen och göra sin "pretty fly"-rutin under låten.
"Vi valde dig för att du är från ghettot, du växte upp i Seal Beachs ghetton", skämtade Holland med skådespelaren några år senare. Frontmannen lekte också med Cohen om ett provocerande citat han hade läst. "Du gjorde dansen under Pretty Fly... så du var på scenen i en och en halv minut varje kväll ... Jag läste en artikel där du sa att det var besvärligt eftersom du var mer känd än oss?"
"Utanför sammanhanget!" svarade skådespelaren, som sedan dess har arbetat med improvisation och teater i New York.

© 1998 Round Hill Records/Universal Music Enterprises, en division inom UMG Recordings, Inc.

Hom The Offsprings frontfigur och främsta låtskrivare Dexter Holland inte hade svängt förbi sin lokala Starbucks för en koffeindryck i mitten av 90-talet hade de amerikanska punkrockarna kanske aldrig skrivit sin största låt. Holland satt i sin bil och väntade i drive-thru-kön när servitören fångade hans uppmärksamhet. "Det var en vit kille med en hatt på sned", minns han. "Orange County är en ganska medelmåttig plats, och han var definitivt inte i sitt rätta element när det gällde hur han presenterade sig själv. Han försökte vara något som han definitivt inte var. Jag var ensam i bilen och jag sa det bara högt för mig själv, typ: "Den killen är ganska cool för att vara vit Det var som: "Ding ding ding! Det var en bra replik!'" Och så Pretty Fly (For A White Guy)ett spår som skulle bli The Offsprings enda brittiska No.1, föddes.
Det var precis den boost de behövde. Deras tredje album från 1994 Smash hade gjort den kaliforniska kvartetten enorm, men bara några år senare undrade de om deras tid hade passerat.
"Vi gick från noll till hundra med Smash", berättar Holland. "Vi kunde inte ens sälja ut vår lokala bar i Huntington Beach när Smash kom ut, och helt plötsligt var det en världsomspännande grej, vilket var fantastiskt."
Men i stället för att försöka upprepa tricket när det gällde att göra en uppföljare ville de utöka stilarna i sitt sound. Tillvägagångssättet lönade sig inte. Den resulterande skivan, 1997 års Ixnay On The Hombregick i stå.
"Det var oundvikligen en andraplanssvacka", resonerar Holland nu. "Jag är verkligen stolt över Ixnayjag tycker att den var riktigt bra, men den var inte Smash Part Two, och det var avsiktligt. Det är nästan som att man tidigt får göra alla galna saker, så att det inte verkar konstigt när man ger sig in på olika områden. Och Ixnay var den skivan för oss, det fordonet för oss."
När de vände blickarna mot den skiva som skulle bli 1998 års Americanadå var The Offspring på tillbakagång. "Vi kom från Ixnay och tänkte: 'Jösses, den gick inte alls lika bra som Smash. Är det över?" Det kändes inte som om det var över, för vi kände oss väldigt kreativa."
En annan sak som drev Holland var att bandet redan hade lagt ner många mil. Framgången hade inte kommit till The Offspring omedelbart, och de var med i det för lång tid framöver. "Innan Smash hade vi hållit på i tio år", säger Holland. "Det kändes definitivt som ett karriärband och det här var precis där vi var."
De började arbeta med att göra en skiva som fortsatte de soniska experimenten från Ixnay men som var lite mer omedelbar i sin melodik. Holland minns att Pretty Fly (For A White Guy) kom någonstans i mitten av albumets sessioner. Det var en låt i linje med bandets mer vänsterorienterade material, som t.ex Smash och Kom ut och lek (håll dem åtskilda)som blandade en högljudd rockhymn med ett riff med toner från Mellanöstern och en offbeat-sång. "Pretty Fly var i den typen av zon", säger Holland, "den där midtempo-grejen. Den var inte riktigt från Mellanöstern, men den hade en slags latinvibb med ackordföljderna."
En låt han hade i åtanke när han skrev den var latinrockklassikern Oye Cómo Vasom blev känd genom Santanas version från 1971. "Det handlar nästan om att ta några av de här elementen och spela dem i en mer punkig stil, att ta ett riff som normalt inte skulle vara ett punkigt riff och göra det med förvrängda gitarrer och se vad man får ut av det. Och det var det musikaliska, det var stämningen."
Holland hade gått med idén i ett par månader och gjorde en demo hemma med en trummaskin på några timmar. "Jag hade tänkt på det länge och jag hade redan skrivit de flesta texterna, 'Ge det till mig baby' och allt det där."
Han var medveten om att vissa människor kanske skulle avfärda det som en nyhet, men han kände att det var att knyta an till något som faktiskt hände: "Jag kände att det var något som pågick just då. När vi spelade in albumet i studion kände jag: 'Vi måste få ut det här nu: 'Vi måste få ut det här nu, för någon kommer att få ut det här före mig. Jag kan inte fatta att ingen har gjort en låt om en vit kille som försöker vara gangsta. Vi måste få det här gjort.'"
Resten av bandet var med på noterna. Gruppens managers var 50/50, minns han, lite oroliga för att det skulle bli för knasigt. De var inte de enda.
"Jag minns att vi gjorde några av våra allra första pressvisningar med Australien och att damen sa: 'Vi vet inte riktigt vad vi ska göra med låten, hälften av oss älskar den och hälften hatar den'", säger Holland med ett skratt. "Jag vet inte om det var vad jag ville höra i min första intervju! Kanske var det en av de där låtarna som man älskar eller hatar, och det bidrog till att göra den så attraktiv - den fick folk att reagera."
Australien var för övrigt ett av de länder där Pretty Fly blev en enorm framgång, nr 1 i sex veckor. Holland visste att de var något på spåren när låten spelades upprepade gånger på MTV, men det var något annat som verkligen fick honom att förstå att de hade hittat rätt.
"Vi spelade en konsert i Italien och gick till en klubb efteråt, och en kille med en riktigt tjock italiensk accent sa "Jag känner en kille i min skola som är precis som han." För mig var det det mest otroliga, för jag kände sådana killar i Orange County och i mitt huvud kunde jag se hur detta kunde översättas till Kalifornien eller kanske USA. Men tanken på att en kille i Italien hade samma reaktion, samma känsla, var som: 'Wow, det här är verkligen en global grej'."
Pretty Fly (det färdiga spåret krediterar Joe Elliott och Steve Clark och producenten 'Mutt' Lange som medförfattare eftersom det innehåller ett sampel av Def Leppards Rock Of Ages i början) förberedde The Offspring för en ny våg av stora framgångar. De var ute ur svackan. Holland kommer för alltid att vara tacksam för att han tog en kaffe.
The Offsprings nya album Supercharged finns ute nu via Concord.

"Jag kunde inte fatta att ingen hade gjort en låt om en vit kille som försöker vara gangster."

The Offspring: ganska snygga killar själva.

fakta

DATUM FÖR UTGIVNING
November 1998
HÖGSTA LISTPLACERING
Nr 1 i Storbritannien
PERSONAL
Dexter Holland
Sång, gitarr
Noodles
Leadgitarr, bakgrundssång
Greg K
Bas, bakgrundssång
Ron Welty
Trummor
SKREVET AV
Dexter Holland, Steve Clark, Joe Elliott, Robert John "Mutt" Lange
PRODUCENT Dave Jerden
SKIVBOLAG
Columbia

Twisted Sister

Vi kommer inte att ta emot det

Den hade en lång och svår födelse, men låten som dess upphovsman, TS-frontmannen Dee Snider, förutspådde skulle bli ett "monster" är nu enligt uppgift den mest licensierade låten i heavy-metal-historien.

Ord: Dave Ling

VI TÄNKER INTE TA EMOT DET - VEM DU ÄN ÄR!
Populariteten för Vi kommer inte att ta det ledde till att Donald Trump använde den i sin presidentvalskampanj 2016. Till sin förfäran insåg Twisted Sister att det fanns väldigt lite de kunde göra. "Det är som ett parti poker", förklarar gitarristen Jay Jay French. "Du har ingen kontroll, men du vill inte att de ska veta att du inte kan stämma dem, så du hotar med det ändå." Det krävdes ett telefonsamtal från Snider, som tidigare hade medverkat i Trumps dokusåpa The Apprenticeför att få ett slut på saken.
Det irriterar fortfarande Snider när hans mest kända låt används för MAGA-ändamål. "Varje gång du sjunger den där låten, kom ihåg att den skrevs av en transvestit, libtard, trädkramande halvjudinna som hatar allt du står för", twittrade han en gång. "Så dra åt helvete!"

Ibörjan av 1980-talet skrev Dee Snider, frontfigur i ett okänt glam-metalband från östkusten vid namn Twisted Sister, refrängen till en hårdrockshymn som han visste skulle bli ett "monster". Även om det tog Snider tre år att fullända sitt chug-a-boogie-arrangemang, Blev We're Not Gonna Take It verkligen bli en oemotståndlig hymn, trots att många hinder stod i vägen för den. I händerna på en mindre beslutsam mobb än Twisted Sister skulle det aldrig ha hänt.
Sagan om hur TS fick kontakt med Atlantic Records, ett skivbolag som hade tackat nej till dem vid flera tillfällen, har återberättats många gånger. Deras främsta bête noire på Atlantic, Doug Morris (VD:n som hade kallat gruppen för "den värsta skiten i världen"), anlitade Tom Werman för att producera ett avgörande tredje album (som blev Stay Hungry). Men förtvivlan övergick i raseri när Werman, som hade haft framgångar med mer kommersiella akter som Mötley Crüe, Cheap Trick och Molly Hatchet, föreslog att han skulle lägga in sitt veto mot tre av gruppens viktigaste låtar - de som blev hits: We're Not Gonna Take It, I Wanna Rock och balladen The Price - och ersätta dem med covers.
"När Werman sa att han ville spela in Strong Arm Of The Law och Princess Of The Nightsvarade jag: 'Ja, det är fantastiska låtar - jag hörde dem förra veckan när vi gjorde en show med Saxon'", säger Dee Snider förundrat. "Han trodde att eftersom ingen i USA kände till dem kunde vi komma undan med det."
Snider visste att han hade skrivit en smash hit i We're Not Gonna Take It. "När den var klar visste jag att den hade alla bitar - allt i den var medryckande", säger han entusiastiskt. "Mina mentorer var Slade. Noddy [Holder] och Jim [Lea] hade lärt mig att varje del av en låt skulle vara en hook i sig, från versen till refrängen och bryggan, och jag hade följt deras råd."
Trots problemen med Werman färdigställdes albumet. Eftersom MTV fortfarande hade en kärleksaffär med så kallad "hair-metal" lät Atlantic den högt ansedda Mary Callner spela in en slapstick-laddad promo för We're Not Gonna Take It.
När singeln klättrade på listorna började folk undra vad den handlade om.
"Jag lämnade den mycket medvetet så vag som möjligt", förklarar Snider nu. "Det ledde till en recension i Village Voice'Ta vad från vem?' Vilken självbelåten idiot. Hela poängen med låten är att lyssnaren ska fylla i tomrummen. Uttala ditt eget personliga klagomål. För en tonåring var det föräldrarna, en lärare eller en chef. För mig var det allt... inklusive avslagen vi hade fått från skivbolagen."
Tillagd till spellistorna på 145 radiostationer redan innan den släpptes, We're Not Gonna Take It precis utanför topp 20 i USA, med en miljon sålda exemplar i USA inom sex månader efter Stay Hungry (den ligger nu på sex miljoner). I Storbritannien var den mindre framgångsrik och nådde en topplacering på plats 58. Bandet beskyllde Rob Dickins, som då var chef för Warner Music Group i Storbritannien, för att inte ha engagerat sig i den.
"Det är Dickins - med mycket 'Dick'", suckar Snider. "Det var killen som bestämde sig för att spara pengar genom att vägra skicka ut ett förhandsutskick till journalister och radiostationer. Den där första exponeringen exponering var det som fick dig på listorna, men han ville inte betala portot. Han trodde helt enkelt inte att låten skulle bli en hit."
"Dickins hatade låten", säger gitarristen Jay Jay French. "We're Not Gonna Take It marknadsfördes aldrig på rätt sätt i England, och England var det som skapade Twisted Sister. Den här killen sköt ner oss."
Trots sin allestädesnärvaro på skärmen är de tecknade reklamfilmerna från We're Not Gonna Take It och uppföljaren I Wanna Rock ett stort problem på lång sikt.
"Videorna var extremt komiska, men deras stora popularitet fick folk att förbise hur hårt vi rockade", säger Snider. "Ingen förstod vår arbetsmoral eftersom de inte kände till historien om hur vi hade nått dit."
En annan storm kom när bara den karismatiske Snider syntes på framsidan av Stay Hungry på grund av ett tekniskt problem med bilderna av banduppställningen. Innebörden var att Dee Snider var Twisted Sister. Den här situationen skulle så småningom slita isär bandet.
"Jag anklagades för att kontrollera allt och visst, det orsakade enorma problem", säger sångaren. "Sanningen är den att Stay Hungry var ett segervarv för Twisted Sister. Vi var redan på väg att splittras i början av Stay Hungry - inspelningen, fotosessionerna och turnéerna."
Två album senare gick Twisted Sister mot ett fult, bittert slut, deras svanesång, 1987 års Love Is For Suckers, var tänkt som en soloplatta för Dee Snider.
Fjorton år senare återförenades kvintetten som en del av en välgörenhetsshow för änkor och föräldralösa barn till räddningspersonal som dog i attacken den 11 september 2001. Som ett resultat av detta började Twisted Sister uppträda sporadiskt igen, vilket kulminerade i en avskedsturné kallad Forty And Fuck It 2016 som inkluderade Mike Portnoy på grund av långvariga TS-trummisen AJ Pero. Under bandets frånvaro blev legenden om Vi kommer inte att ta den vuxit och vuxit.
Enligt French är den nu den mest licensierade låten i heavy-metal-historien. "Den låten har varit med i många TV-program, filmer och reklam", avslöjar gitarristen. "Fyrtio stora företag har licensierat Vi kommer inte att ta det eller I Wanna Rock - tänk på det ett ögonblick."
"We're Not Gonna Take It transcenderade inte bara genren och bandet, utan också eran", avslutar Snider. "Om jag sjunger: 'We're not gonna take it' var som helst i världen, vet jag att svaret kommer att bli: 'Nej, vi tänker inte ta det.' Det råder ingen tvekan om att den låten kommer att leva vidare för alltid när jag är borta."
Den utökade 40-årsjubileumsutgåvan av Stay Hungry finns ute nu via Rhino.

"När den var klar visste jag att den hade alla delar - allt i den var medryckande."

Tony Mottram/Avalon

DATUM FÖR UTGIVNING
Maj 1984
HÖGSTA POSITION PÅ LISTORNA
UK nr 58,
USA nr 21
PERSONAL
Dee Snider
Ledande sång
Eddie "Fingers" Ojeda
Leadgitarr, bakgrundssång
Jay Jay French
Rytmgitarr, bakgrundssång
Mark "Djuret" Mendoza
Bas, bakgrundsgrowl
A.J. Pero
Trummor
SKREVET AV
Dee Snider
PRODUCERAD AV Tom Werman
SKIVBOLAG
Atlantic

Twisted Sister: född i USA, tillverkad i Storbritannien.

Nine Inch Nails' Trent Reznor: industriell metallkung.

Från Ministry och Skinny Puppy till Nine Inch Nails och Rammstein, det här är de pipande klassikerna som byggde en genre.

metallhammare.com

Skidornny Puppy
Too Dark Park (Nettwerk, 1990)
Tillsammans med Ministry definierade Skinny Puppy den industriella musiken under hela 80-talet. Även om det här är ett fantastiskt album markerade det slutet för Skinny Puppy som en betydande kraft under den bästa delen av 10 år eftersom de blev indragna i drogproblem, juridiska tvister och en titanisk kamp för att göra ett konceptalbum.
Too Dark Park var nästan som deras svar på technoscenen: de plundrade dansgolvsbeatsen, men lade så många samplingar och rått skrikande brus ovanpå att det blev ett slags anti-house-sound, raka motsatsen till den ecstasyfyllda dansmusik som då var allestädes närvarande.

Revolting Cocks
Beers, Steers & Queers (Wax Trax, 1990)
Yee-haw! Ministrys sidoprojekt Revco innehöll en veritabel Who's Who från den industriella scenen: Trent Reznor från Nine Inch Nails, Richard 23 från Front 242, Nivek Ogre från Skinny Puppy och Chris Connelly från Fini Tribe turnerade eller spelade in med bandet vid ett tillfälle.
Deras klassiska depraverade discoalbum innehåller titelspåret, en pulveriserande redneck-stomp (som startades av ett sampel från filmen Deliverance), samt en cover av Olivia Newton John-hiten Physical som nästan fick dem stämda. Resultatet spräckte framgångsrikt bubblan av po-faced industriell musik.

Front 242
Tyranni för dig (Epic, 1991)
Belgiska Front 242 lät som ett gäng paramilitärer som hade räddat Kraftwerks kasserade utrustning och rörde sig mellan den gamla industriscenen och den framväxande eurotechnoscenen. De kallades "nu beat" när de dök upp i början av 80-talet och nådde sin topp med 1988 års album Front By Front och denna samling av paranoia-dränkta cyber metal-hot.
Albumet släpptes mitt under det första Gulfkriget och dess spärreld av samplingar och söndertrasade elektrobeats var det perfekta ackompanjemanget när man drack sig full och såg smarta bomber slå till mot irakiska skolor och sjukhus i direktsändning på TV.

Ministri
Psalm 69 (Sire, 1992)
Innan denna släpptes var det en del prat om att Ministry redan hade nått sin topp med sin 1989 års utgåva Sinnet är en fruktansvärd sak att smaka på. Så fel de hade.
Psalm 69 var faktiskt en bekvämlighetstitel, eftersom den faktiskt kallas något outtalbart och ockult på grekiska eller bara helt enkelt Ministry. Det faktum att det skapade en Top 40-hit och en MTV-favorit i den dementa Jesus byggde min hotrod (med Butthole Surfers-mannen Gibby Haynes på sång) kan ha varit en albatross runt deras hals i senare tider, men 1992, i kölvattnet av ...Teen Spirit och allt, verkade det som om de höll på att ta över världen.

Grisansikte
Fook (Osynlig, 1993)
Det andra albumet från den före detta Killing Joke-trummisen Martin Atkins kollektiv Pigface innehåller tusentals medlemmar, bland andra Chris Connelly från Revolting Cocks, Paul Raven från Killing Joke, Nivek Ogre från Skinny Puppy och Lesley Rankine från de brittiska indiepunkarna Silverfish, som vrålar ut den skrovliga feministiska hymnen Höfter, tuttar, läppar, makt!
Det är ett sällsynt och försummat album, fullproppat med pärlor som den explosiva I Can Do No Wrong och den helvetiska - på ett bra sätt - Insemination. Remixalbumet tvättmaskinens mun var ännu mer bisarrt och förvrängt, och en av de få sådana utgåvor som är värda ett skit.

bly: Ebet Roberts/getty

KMFDM
Nihil (Wax Trax, 1995)
Om man skulle välja ett album som representerar ett "typiskt" industrialbum, skulle det förmodligen vara detta.
KMFDM (som står för Kein Mehrheit Für Die Mitleid, eller "inget medlidande för majoriteten") var en kultförklarad grupp som plötsligt blev utpekade i kölvattnet av Columbine-skjutningarna när det visade sig att de var ett av Trenchcoat-maffians favoritband.
Likt ett Depeche Mode hade de en stark popkänsla under sin teutoniska militarism. Detta inkluderar deras bästa låt, Juke Joint Jezebelderas samarbete med Pigs frontman och själsfrände Raymond Watts.

Neurosis
Genom silver i blod (Music For Nations, 1996)
San Francisco-bandet Neurosis fortsatte i den "konstnärliga" traditionen från tidiga industriband som Throbbing Gristle och nådde något av en kreativ höjdpunkt med detta skrämmande och katartiska mästerverk till album.
Neurosis har gjort några mycket lättillgängliga och lyssningsbara album, men det här är inte ett av dem. Genom silver i blod handlar mindre om att skapa låtar och mer om att omge lyssnaren med en atmosfär av illvilja och förestående apokalyps. Att lyssna på den här skivan är som att befinna sig i det lugna centrumet av en rasande känslomässig tyfon av förstörelse.

Nine Inch Nails
The Downward Spiral (Interscope, 1994)
Ett album som definierade årtiondet - utan tvekan ett av 90-talets bästa. Och även om det onekligen är "industriellt" i sin anda, var det tydligt att huvudmannen Trent Reznor inte hade något intresse av att låta sig begränsas av några snäva genredefinitioner.
Titelspåret och Kättja var igenkännbara verk av mannen som hade gjort Pretty Hate Machine - ren, rasande cyberpunk - men mycket av det var obekant territorium. Pop, kvasiklassiska stycken, ambient noise och skrikande, sönderfallande heavy metal kördes ihop, och slutresultatet blev en ostoppbar kedjereaktion och en mäktig musikexplosion.

Rammstein
Sehnsucht (Slash, 1998)
När de först dök upp fanns det en viss skepsis mot Rammstein; vissa såg dem som nazistsympatisörer som sprang på industrimusikens döda häst. Historien har dock varit mer gynnsam och det här albumet ses nu som de första uttalandena från en ny kraft inom industrimusiken snarare än ännu en upprepning av sub-NIN-elektrobeat. På det här albumet hade de inte slagit in på den symfoniska grandiosa väg som de skulle ta på senare album som Mutter; Sehnsucht håller det avskalat och brutalt naket, men ändå med tillräckligt av en antydan till det episka i sina låtar för att höja detta över den vanliga flocken.

Static-X
Wisconsin Death Trip (Warner Bros, 1999)
Det är ironiskt att när Static-X köptes upp av Warner, så lades Ministry, bandet som de var baserade på, ner i tysthet.
Static-X, som hånades av äldre "buffs", omformade industrimusiken för MTV-generationen. Potentialen som de visade på det här albumet är enorm, även om de aldrig riktigt byggde vidare på den på det sätt som de borde ha gjort. De falska skillnaderna mellan techno, disco, pop, metal och industri störde dem aldrig - de hävdade aldrig att de gjorde något "utmanande". Hur kunde en man med en frisyr som Wayne Static syssla med något annat än ren underhållning?